ÎN EPISOADELE TRECUTE…
Autopsia lui Malik Oussekine.
Hematoame la nivelul abdomenului.
- Alb-negru? - Doar atât am.
Bine.
S-a stabilit o legătură clară între loviturile primite și moartea lui.
Un martor a spus că au fost trei.
Puneți mâna pe el!
Am luat arma și am vrut să urc acasă, pentru a chema poliția.
E o minciună. Nici n-a intrat pe hol.
Dacă oamenii mei au greșit, vor trebui să dea socoteală.
- Sunt în joc onoarea mea și a poliției. - Nu asta e problema.
Unii sunt furioși că îndrăznim să cerem dreptate.
Fac orice ca să ne oprească.
Cum arăți că a fost o crimă motivată de rasism?
- Pentru voi am făcut totul! - Fii mândru de ce-a ieșit.
Domnule!
Vom ajunge la proces. Cei doi care l-au ucis vor fi judecați.
E un prim pas către recunoașterea atrocității comise.
Vă implor, deschideți! Deschideți! Vă implor!
Sinceritatea.
Înseamnă să spui ceea ce gândești fără ascunzișuri.
Modestia.
Înseamnă să vorbești despre tine fără orgoliu.
Vă mulțumesc.
Stăpânirea de sine.
Înseamnă să-ți potolești furia.
- Curajul. - Înseamnă să faci ce se cuvine.
Dle judecător, trebuie să mergem.
La o parte, vă rog.
Scuzați-ne. Mulțumim.
Ce-i cu mizeria asta? De ce n-au cătușe?
Nu știu.
Ridicați-vă!
Luați loc!
Ședința a început!
„În cazul morții studentului Malik Oussekine, 22 de ani,
la 6 decembrie 1986, în urmă cu peste trei ani,
sunt prezenți aici doi polițiști acuzați: agentul Garcia, 25 de ani,
și șeful de brigadă Schmitt, 57 de ani.
S-au înfățișat în instanță și riscă o pedeapsă maximă de 20 de ani
pentru lovituri cauzatoare de moarte și omor din culpă,
cu circumstanțe agravante: faptele au fost comise de polițiști,
reprezentanți ai autorității publice în exercițiul funcțiunii.”
- Onorată instanță, nu sunt criminal! - Luați loc, vă rog!
Vreau să spun familiei Oussekine, privindu-i în ochi…
- Luați loc! - Vorbesc din inimă!
- Regret profund moartea lui. - Dle Garcia, luați loc!
Veți avea prilejul să vorbiți la momentul potrivit.
Onorată instanță, în primul rând, le reamintesc juraților că, în mod normal,
polițiștii care aplică lovituri cauzatoare de moarte riscă închisoare pe viață.
Adică obiectați deja?
Nu, ofer doar lămuriri.
Acuzarea nu are căderea de a evalua pedepsele.
Într-adevăr.
Acuzarea nu poate fi dezinteresată de sentință.
Eu apăr un om mort.
Nu-l putem întreba ce s-a petrecut în noaptea de 6 decembrie 1986.
Chiar dacă acuzații nu au avut intenția de a-l omorî pe Malik, el tot a decedat.
Dacă tot ați început pledoaria, am declarat deja că dorim achitarea.
Insensibilitatea dv. nu ne impresionează. Vă vom zdrobi, Garaud.
- Mai bine mor decât să mă zdrobiți dv. - Domnilor, vă rog!
Nu suntem naivi. Ca simpatizant al valorilor unei anumite Franțe,
defensiva dv. nu surprinde pe nimeni.
- „O anumită Franță”? - Vă rog!
Foarte amuzant, Kiejman. Despre ce vorbiți?
Nu am acces la putere ca dv. Eu sunt de partea poporului.
Se duce președintele personal la familia unui polițist ucis de un hoț?
Dacă nu încetați, suspend ședința!
Să știm cu cine avem de-a face!
Doamnelor și domnilor, ar trebui să știți cine este dl Garaud.
Un susținător al legitimei apărări,
un avocat care se autodefinește ca apărător, citez,
„al francezilor tradiționali, al brutarilor cotropiți de magrebieni.”
Ajunge!
Ședința se suspendă!
N-am venit să vă vedem înfoindu-vă unul la altul!
Îmi dai un foc?
Mersi.
Ce teatru mai e și ăsta?
Nu fi supărată. Se întâmplă uneori cu avocații de talia lor.
Asta mă lasă rece.
Vorbesc de ucigași, care n-au cătușe.
Parcă acuzații dormeau în arest înainte și în timpul procesului.
Sarah, nici eu nu înțeleg. N-am mai văzut așa ceva.
Au parte de tratament special, nu?
Nu trebuiau eliberați, ca să nu influențeze verdictul.
Dar e decizia curții, noi nu avem ce face.
Am început cu dreptul.
Nu e momentul să-ți pierzi nădejdea. Ai trecut prin atâtea…
Vii și tu?
Nu, stau aici, mersi.
Clientul meu e singurul care a recunoscut că a aplicat câteva lovituri.
Dar să nu ignorăm circumstanțele și eșecurile ierarhiei.
Doamnelor și domnilor,
acest tânăr, care acum are 25 de ani, a dat dovadă de curaj.
A mărturisit din proprie inițiativă aproape imediat după incident.
Într-adevăr, trebuie să ai mare curaj să bați cu sălbăticie un om neînarmat.
Mi-am recunoscut fapta.
Onorată instanță, de trei ani mă apasă această nenorocire.
Nu sunt un monstru.
Logodnica mea…
Așteptăm un copil.
Voi fi tată.
Nu sunt un monstru.
N-am vrut să moară.
Dar nu e numai vina mea.
Acest fapt e confirmat de raportul expertului cu privire la dl Garcia.
Citez…
„Nu are afecțiuni anume, dar este foarte tulburat.
Îi e foarte dificil să-și accepte vina în desfășurarea incidentului.”
Clientul meu, Jean Schmitt, 57 de ani, s-a pregătit conform standardelor
și a fost un polițist de excepție de-a lungul întregii cariere.
Inițial a fost un simplu agent, apoi a intrat în brigada mobilă.
E un om cu principii onorabile și aș spune chiar
că a fost binecuvântat cu un excepțional simț al patriotismului.
Dl Schmitt posedă o anumită noblețe a meseriei sale.
Profesionalismul și disciplina lui au fost elogiate de superiorii lui,
care i-au oferit un calificativ de 19,8 din 20.
- E foarte dificil să obții mai mult. - Într-adevăr.
Nu există 20 din 20, căci nimeni nu e perfect, nu-i așa?
Dl Schmitt e un șef iubit și respectat,
un familist-model și, repet, un brav patriot.
Datorită conduitei exemplare, a primit Medalia de Onoare a Poliției.
Vă reamintesc că a fost în garda de corp a generalului de Gaulle
și, poate nu știați, dle Kiejman,
în escorta motorizată a președintelui Mitterand însuși.
Doamnelor și domnilor,
oamenii de calibrul dlui Schmitt trebuie apărați.
Să ținem cont de curajul și devotamentul lor
și repet, de temeritatea și abnegația lor, fiindcă, doamnelor și domnilor,
ei ne țin țara în picioare! Ei sunt liantul care unește țara.
Sunt în slujba voastră și nu se plâng niciodată.
Merită tot respectul și considerația noastră.
28 NOIEMBRIE 1986
Bună, tinere!
Să nu credeți că e o decizie pripită.
Am reflectat îndelung.
Și, cel mai important, asta simt în sufletul meu.
Nu pot să explic.
Ești un tânăr excepțional.
Îmi cer scuze că te întreb.
Nu pun la îndoială sinceritatea deciziei tale…
dar ce va spune familia ta?
Mama va înțelege. E credincioasă.
Simt nevoia să mă rog într-o limbă pe care o cunosc,
să cred în cuvinte pe care le înțeleg.
Dar, mai presus de orice, asta e religia țării în care trăiesc.
Nu m-am născut aici din întâmplare.
- Continuați, dle Giorgi. - Da, spuneam că ne susținem între noi.
Ținem piept realității împreună zi de zi.
Dl Schmitt e un fel de tată al brigăzii.
Sau mai degrabă ca un frate mai mare, ca să nu-l supăr.
Este adevărat că mereu a fost direct și deci respectat.
Când îți spune ceva, știe ce vorbește.
Nu punem la îndoială cuvântul lui.
Fiindcă, vedeți dv.,
nu e nicio plăcere să cureți străzile după protestatari și să fii bătut de ei.
A fi polițist este o chemare.
Mai ales în brigada de motociclete.
Aici își au locul oamenii dârzi.
Avem în permanență de a face cu oameni violenți, periculoși, agresivi.
Când avem norocul să fim conduși de un lider cu acest instinct,
avem un avantaj enorm.
Mai ales când superiorii preferă hârțoagele, nu munca de teren.
Îi sunt profund îndatorat lui Schmitt.
Acuzându-l pe nedrept, trimiteți un mesaj care nu va fi pe placul poliției.
În fine, nu va fi pe placul Corpului Național al Polițiștilor.
Nu e de bine.
Instanța vă mulțumește, dle Giorgi.
Puteți lua loc.
Deci avem un al treilea martor în favoarea celuilalt.
Ce coșmar!
- Știu că e frustrant. - Nu știam că va fi aici.
Și că va avea îndrăzneala să-și acopere prietenul.
Să ne păstrăm calmul. Scopul e să-i condamnăm pe cei doi.
Adică pe cei doi care nu au cătușe?
- Au fost ridicați în slăvi toată ziua. - Gata, nu e momentul.
Am așteptat trei ani ca să vedem ce sfinți sunt ei?
Îmi vine să vomit.
Știam că va fi epuizant, dar procesul e abia la început.
Încă nu ne-am jucat toate cărțile.
Așteptăm restul pledoariilor și declarațiile experților.
Vor oferi probe irefutabile.
Avem o șansă, Sarah.
Suntem pe punctul de a-i condamna pe polițiști.
Îți dai seama ce înseamnă asta?
Du-te acasă și odihnește-te.
Ăsta e doar începutul.
Nu ai somn?
Ești pasăre de noapte, ca tati.
Nu sărbătorim transplantul cu șampanie, dar merge și cu ceai.
2 DECEMBRIE 1986
- Noroc! - Noroc!
Noroc!
Din fericire, îi donezi un rinichi, nu ficatul, nu?
Așa e.
Îi mulțumesc lui Ben Amar, donatorul meu compatibil.
- Așa e! - Îi mulțumesc donatorului.
Mulțumesc.
La cât de zgârcit ești, nu mă așteptam să-mi dai ceva.
Nici nu mă gândeam.
- Ai o datorie la mine. - Mamă, nu plânge.
Să nu plângi. Nu vreau să te văd plângând.
Am scăpat de dializă și de spitale. Voi scăpa de toate curând.
Acum sărbătorim.
Slavă Domnului!
- Mâncați, că se răcește! - Nu!
- Am adus ciocolată din Elveția! - Nu!
- Glumiți? Ia uitați-vă! - Nu!
- Ce elegant! - Nu! Sarah!
„1939, din tată în fiu.”
- Nu-s cu alcool? - Nu, mamă.
- Bun, gust și eu. - Sarah, ia și tu.
Ce e? Hai, gustă!
- Ce e? - Nu-mi place.
- Cum să nu-ți placă? - Dă-mi pita.
Da, ia niște pită să scapi de gust.
Parcă arunc mărgăritare înaintea porcilor!
- Porc ești tu! - Îmi vine să chiui.
Nu, că ne trimit vecinii poliția pe cap!
- Nu chiui ca indienii, mamă! - Ba da! Dă-i încolo de vecini!
Te rog, nu!
Ultima dată a chiuit de Ziua Independenței.
- Încă o dată! - Hai!
Nu vorbești?
Nu spui nimic?
Ce să spun? N-am nimic de zis.
Nu știu, nu întrebi nimic.
- Parcă nu se întâmplă nimic. - Așa și e.
Ai putea să mă întrebi cum merge procesul.
De trei ani așteptăm clipa asta.
Mai bine nu știu.
Nu-mi aduce nimeni băiatul înapoi.
Nu vrem să ni-l aducă pe Malik înapoi, ci să ne facă dreptate.
Știi ce părere am despre dreptatea asta.
Eu aștept dreptatea Domnului.
„Dar acela care săvârșește fapte bune și este dreptcredincios
nu are a se teme de nedreptate sau oprimare.”
Asta am înțeles. O spui întruna.
Vin să te văd, să mâncăm împreună, dar nu scoți o vorbă.
Parcă sunt o fantomă.
Așa e.
Trăiesc printre umbre.
Și eu sunt umbră?
Nu exist?
Și eu am trăit mereu în umbră.
În umbra băieților, a fraților mei, a fiilor tăi, a tuturor.
Cât mai stai cu capul în nisip?
Fac tot ce pot, mamă.
Ceilalți își văd de viață. Eu sunt aici, n-am murit.
Nu te supăra, fata mea.
Știu că ești aici.
La început nu mi-a plăcut că erai tunsă scurt.
Deloc nu mi-a plăcut.
Dar îți stă bine.
Îți stă foarte bine, fata mea.
Ești curajoasă.
Cea mai curajoasă dintre băieții mei.
TRIBUNAL
Dreptate pentru Malik!
POLIȚIȘTII SUNT UCIGAȘI
OMAGIU PENTRU FRATELE MEU MOMO, UCIS DE POLIȚIE ÎN 1985
Sarah Oussekine?
Putem vorbi o clipă?
Ce doriți?
Nu am mult timp. Sunt comisarul Duruisseau.
Vreau doar să vă spun că îmi pare rău pentru ce a pățit fratele dv.
Și rezolvați ceva cu părerea de rău?
Nu, nimic.
A fost o tragedie
și vreau să știți că am condamnat metodele oamenilor mei.
În acea noapte erau surescitați, de nestăpânit, chiar.
Unii dintre ei mi-au spus că nu a fost pentru prima dată.
Mai fuseseră incidente cu tineri beuri.
Gata?
Vă simțiți mai ușurat?
Nu vă mai apasă conștiința?
Rănile și violența loviturilor nu explică singure cauza morții.
Subiectul suferea de blocaj renal de aproape un an
și făcea dializă de trei ori pe săptămână.
Ultima ședință de dializă fusese la 2 decembrie 1986.
Nu se prezentase la o ședință.
Știți data la care era programat?
În ziua de 6 decembrie.
Malik a fost la toate ședințele de dializă.
Să vă reamintesc de ce n-a fost la ședința de la 6 decembrie?
Vă mulțumim, dle expert.
Onorată instanță, doresc s-o ascultăm acum pe dr. Monique Lecomte,
medicul legist.
Mulțumesc.
Doamnă, aveți cuvântul.
După cum s-a mai spus, victima suferea de o gravă afecțiune renală.
Ambii rinichi erau distruși, un aspect patologic deosebit de important.
Avea nasul rupt, hematoame…
Îmi cer scuze, o precizare!
Fotografiile de la dosar sunt alb-negru.
Rar am văzut fotografii alb-negru la expertiză.
A existat un motiv anume?
Nu răspund de calitatea fotografiilor.
Am constatat că leziunile nu erau grave.
Starea precară a tânărului a fost deteriorată de un cumul de factori.
Îmi permiteți?
Dnă Lecomte…
vorbiți-ne de acești factori.
Cum analiza dv. amănunțită a conchis că leziunile nu erau grave,
enumerați-ne celelalte cauze ale morții tânărului de 22 de ani.
Ei bine, dacă ținem seama de context, adică întâi a alergat,
un efort fizic considerabil pentru condiția lui precară,
iar apoi a suferit un șoc psihic cauzat de agitație și frică,
acest cumul de factori ar fi putut provoca o aritmie gravă, care i-a putut fi fatală.
Cu alte cuvinte, e posibil să fi murit de frică?
Da.
Nu este exclus.
A murit de frică?
Dar e cu neputință să mori de frică.
Dacă vă fugăresc cu acest baston…
pe care îl agit astfel, ca să arăt că vă ameninț,
iar apoi spun: „Păcăleală de 1 Aprilie”, v-aș putea ucide?
Nu e chiar atât de simplu.
Deci loviturile au fost secundare. Asta susțineți?
Nu, nu asta susțin,
ci că violența în general a fost un factor în moartea victimei.
Am menționat un cumul de factori.
Dar nu mori de la două lovituri și un nas rupt.
Dacă ne luăm după expertiza dv.,
singurul vinovat de moartea sa e chiar victima.
Malik.
Dnă doctor Lecomte, spuneți instanței
dacă a existat o legătură între lovituri și deces.
Dnă Lecomte, repet.
A existat sau nu o legătură directă
între decesul lui Malik și loviturile primite de acesta?
Da.
Vă mulțumim, dnă Lecomte.
Am auzit lucruri inimaginabile de când a murit frățiorul meu.
Dar fragilitatea e cea mai cumplită. Nu era deloc un băiat plăpând.
Era deosebit de puternic.
Era cel mai puternic dintre noi.
Când mă gândesc la ce ar fi putut face…
la cine ar fi putut fi…
mi se face scârbă.
E nedrept.
Asta e Franța?
Ni se spune că suntem egali, iar cu primul prilej suntem niște gunoaie?
Nu vrem să fim iubiți.
Puțin ne pasă de iubirea voastră.
Vrem doar să fim tratați egal, atât.
Deviza voastră e „libertate, egalitate, fraternitate”.
Ce înseamnă, în fond?
Nu vă uitați așa la mine!
Coborâți privirea în fața mea!
Voi l-ați omorât cu bătaia.
Așa că nu mă priviți în ochi!
Vreau să știu de ce ați sărit pe el.
N-a meritat așa ceva. Nimeni nu merită așa ceva!
A fost o nedreptate.
E mai prejos de tot ce scrie pe pereții voștri.
E mai prejos de principiile pe care le apărăm aici.
A fost o trădare.
Onorată instanță…
vina lor este vădită.
Așa că vă implor, faceți onoare justiției,
ca să avem o fărâmă de încredere în ea.
Fratele meu are dreptul să i se facă dreptate.
Suntem francezi.
Malik a făcut tot posibilul să se integreze.
Mai mult nu e cu putință.
A mers până la capăt.
Instanța vă mulțumește.
Doamnelor și domnilor, dacă ne-ați cunoaște trecutul…
ați ști că nu avem ce căuta aici.
N-ar trebui să fim la tribunal.
Fiindcă am făcut mereu tot ce s-a cuvenit.
Credeam că lucrurile astea au trecut.
Mai întâi părinții noștri, iar acum noi.
Da, am uitat.
Înainte să moară Malik,
pluteam într-o amnezie fericită.
Uitaserăm.
Credeam că s-a terminat.
N-am fi crezut că fratele ne va fi smuls așa din brațe.
Asta a schimbat totul, chiar și cum văd viața.
Fiecare din noi are un viitor pe lume.
Viața are un sens.
Are un scop.
Dacă nu…
ar fi prea absurd.
Astăzi vreau să le spun celor care stau acolo…
că au sânge în vene fiindcă sunt bărbați.
Așa spunea tata.
Însă ei au uitat că și Malik era bărbat.
Nu arăboi, magrebian sau cum spuneți voi.
Devenea bărbat, iar ucigându-l, au încălcat promisiuni.
Au zdrobit visuri.
Nu au ucis un arab, ci un om, mai întâi de toate.
Au comis o crimă.
Să nu se ascundă!
Sunt fratele cel mai mare.
Am fost un fel de tată pentru Malik.
Am încercat să-l sprijin.
Să-l îndrum.
Cel mai mult am ținut să-l ajut să pornească în viață cu dreptul.
Mereu am crezut în meritocrație.
I-am spus mereu: „Dacă vrei, poți.”
Nici numele și nici religia nu aveau să fie stavile în calea lui.
Nu. Și în niciun caz sărăcia.
Am vrut să-l feresc de orice necazuri.
Am făcut tot posibilul să-l fac să creadă că îi stă în putere să facă orice.
Orice.
L-am învățat să fie ambițios, să aibă încredere în el.
Și cred că am reușit.
Și, mai presus de orice…
nu cunoștea frica.
Era încrezător în sine.
Avea multă încredere în sine
și eram mândru că-l ajutasem să fie așa.
Aici mă învinovățesc pe mine.
Fiindcă este vina mea.
Fără să vreau, l-am îndepărtat de realitate.
Am făcut-o spre binele lui, era frățiorul meu.
Am vrut să-l ocrotesc.
Într-un fel, astăzi mă simt răspunzător de moartea lui.
Fiindcă eu i-am spus că nu suntem în primejdie în țara noastră.
Că suntem puternici, că aici suntem acasă.
Iar când ești acasă, te simți în siguranță.
La adăpost.
Ocrotit.
Băiatul meu…
Ți-e frig aici.
E rece sub pământul ăsta.
Bună ziua, aici Air France. Cu ce vă pot ajuta?
Vreau să rezerv un bilet către Toronto pentru miercurea viitoare, vă rog.
O clipă, domnule.
Decolează la 14:40, de la Charles de Gaulle, Paris.
Aterizează la aeroportul Pearson din Toronto la ora locală 16:30.
Este convenabil?
Da, foarte.
Și pentru întors?
Doar dus, vă rog.
LIBERTATE, EGALITATE, FRATERNITATE
Dle Garcia, ce ordine ați primit în seara cu pricina?
Nu știam decât că fuseseră incidente în zonă.
Studenții vandalizaseră cu o zi înainte.
Ni s-a spus că sunt turbulenți și că trebuie împrăștiați energic.
Apoi am plecat.
Știm că brigada pe motociclete avea rolul de a descuraja demonstranții.
La simpla apariție a polițiștilor înarmați cu bastoane,
protestatarii trebuiau să se împrăștie.
Cu permisiunea dv., clientul meu și o bună parte din colegii lui
rar au interacționat cu protestatari pașnici.
Da, dar regulile trebuie respectate.
Polițiștii nu sunt fiare trimise la vânătoare.
Întocmai!
Dacă regulile nu sunt clare, care e situația?
Dle Garcia…
deși v-ați exprimat regretul cu privire la incident
și ați recunoscut că ați aplicat, citez,
„două sau trei lovituri în piept înainte de a ieși”,
am observat că într-o declarație ați vorbit despre eficiență.
Considerați că ați fost eficient?
Consider că am făcut ce mi s-a cerut.
Vi s-a ordonat să folosiți bastonul din dotare?
Da.
Pentru a vă apăra sau pentru a fugări și lovi oamenii?
Toți le-am folosit în același scop cu insurgenții.
Iată întrebarea mea, dle Garcia.
Cum deosebiți un insurgent
de un cetățean care se întoarce târziu de la un concert?
Domnule, cetățenii nevinovați nu fug pe stradă.
Dacă cineva fuge, îl considerăm suspect.
Poate fi amenințător, periculos, poate avea chiar un cuțit.
Dle Garcia, v-ați simțit amenințat?
Îmi permiteți?
Aș vrea să confirm ceva, dacă se poate.
Dați-i acuzatului cascheta cu vizieră, cagula și bastonul
de pe masa probelor.
Puneți-vă cagula și cascheta, vă rog.
Luați bastonul și poziționați-vă cu fața către instanță, să vă vadă toți.
Echipat astfel, în fața unui tânăr inofensiv,
cine poate susține că s-a simțit amenințat?
Mulțumesc.
Repet, clientul meu, Jean Schmitt, nu a aplicat nicio lovitură,
nu a intrat în clădire și nu are ce căuta în boxa acuzaților.
Nu a putut face nimic.
A fost o victimă.
Șeful de brigadă Schmitt a fost năucit când a fost lovit cu o piatră în piept.
A căzut de pe motocicletă și a fost găsit în stare gravă.
Dle Schmitt, spuneți-mi despre clipa în care ați fost lovit cu piatra.
Nu-mi amintesc nimic.
Am fost lovit cu o bucată mare de caldarâm și am fost zguduit.
Eram năuc.
M-a lovit în plin și am căzut cu brațele întinse.
Cu greu m-am putut ridica. Am crezut că mor.
M-am sprijinit de o mașină și…
Mi-am văzut colegii în fața intrării, dar apoi am leșinat.
Iată piatra de caldarâm!
Vrem ca instanța să înțeleagă amploarea șocului
resimțit de clientul meu și amnezia parțială pe care a provocat-o.
Doamnelor și domnilor,
această piatră de caldarâm cântărește 1,78 kilograme.
A luat-o unul dintre colegii lui Jean Schmitt.
Însă piatra aceasta nu a fost luată în evidență ca probă.
Foarte ciudat, dle Garaud.
Putea fi luată foarte bine de pe orice șantier.
Iată dovada spuselor mele. Am luat chiar eu una dimineață.
O voi returna celor de la Drumuri și Poduri.
Chiar dacă n-a fost lovit cu această piatră, ci cu alta,
clientul meu a suferit un șoc colosal, fapt confirmat de certificatul medical
care l-a declarat inapt temporar în proporție de 8%.
Schmitt era năuc și nesigur pe picioare, după cum au spus și el, și colegii lui.
Incredibil cum a picat pietroiul ăla din cer!
Acum înțeleg expresia „minciuni grele”.
Susținem că nu există pietre de caldarâm pe Racine!
Exista un șantier, dar în capul străzii Monsieur-le-Prince
și era blocat de o barieră mobilă.
Demonstrația apărării este șocantă.
Dl Schmitt susține că a fost rănit
și că nu a intrat în holul clădirii și nu l-a bătut pe Malik Oussekine.
Poate reușim să înțelegem cum de pistolul lui era în holul clădirii.
Dle Schmitt?
- N-am înțeles întrebarea. - E foarte simplu.
Cum a ajuns arma dv. în holul clădirii, dacă spuneți că nu ați intrat acolo?
Am mai spus, nu-mi amintesc.
Dar ați declarat inspectoratului
că ați pierdut-o în timpul intervenției de pe hol,
pe care ați tăgăduit-o astăzi în această instanță.
M-au interogat două zile.
IGS-ul te poate face să semnezi orice, doar știți.
Cum ne dăm seama când ați spus adevărul?
Și insinuați cumva că interogatoriile IGS-ului sunt făcături?
Să spunem că sunt în stare să te supună unor presiuni uriașe.
Știați că nu mai aveți arma? Da sau nu!
Nu am intrat în clădire, doar m-am apropiat de ea.
Colegii mei se agitau acolo, iar eu am observat că nu mai am pistolul.
L-am căutat pe stradă, pe trotuar…
iar colegul meu Giorgi l-a găsit în cele din urmă în hol.
Observase un individ care intrase și care îl avea în buzunar.
- Începeți să vă amintiți. - Clientul nu are nicio vină.
Nu încercați să-l intimidați.
Repet: nu a călcat pe hol!
Nu mai am nimic de spus.
Vă ascultăm, dle Bayzelon.
Fusesem la film cu un prieten.
Voiam să urc acasă.
Locuiam la etajul al treilea al clădirii de pe Monsieur-le-Prince.
Nu știam ce se întâmplase în acea seară. Era relativ liniște.
Apoi am auzit huruitul motocicletelor.
Lumea fugea în jurul meu și m-am speriat.
Am început și eu să alerg.
Ultimii metri i-am parcurs în fugă.
Am introdus repede codul,
am deschis ușa de sticlă și am închis-o imediat.
În clipa aceea, prin sticlă, am văzut…
chipul lui Malik.
Era îngrozit.
Avea ochii ieșiți din orbite.
I-am deschis ușa. S-a întâmplat foarte repede.
L-am lăsat să intre, iar când să închid ușa,
în speranța că-l voi adăposti la mine…
Poate că am întârziat…
o jumătate de secundă.
Poate că această jumătate de secundă…
Am închis ușa prea târziu.
Un polițist a băgat bastonul în ușa întredeschisă.
A oprit-o să se închidă.
Deși am împins ușa din răsputeri…
Nu sunt foarte solid.
N-am avut ce face.
Nu am avut forța necesară.
Au tăbărât deodată asupra lui.
L-au lovit cu bastoanele în cap.
Nu!
Lăsați-mă!
Am încremenit.
Îmi amintesc perfect.
Malik nu a opus deloc rezistență.
A încercat doar o dată să-și protejeze capul.
Striga întruna…
Lăsați-mă! N-am făcut nimic!
„Lăsați-mă! N-am făcut nimic!”
Malik a alunecat și a căzut la pământ.
L-au bătut cu sălbăticie.
L-au lovit cu putere, de multe ori.
Apoi polițiștii au plecat.
Am văzut un pistol pe jos și l-am ridicat.
Abia îl ridicasem când doi polițiști au intrat iar.
Mi l-au luat, apoi m-au lovit cu el
în cap, peste față și în piept.
Apoi m-au scos afară.
Malik era încă pe hol.
Nu mai mișca.
Dacă e să credem argumentele apărării,
Malik Oussekine era un bolnav imprudent,
care a dat peste niște polițiști supărați, agitați și lăsați de capul lor.
N-ar fi drept să-l judecăm pe tânăr că a fost omorât cu bătaia.
Să nu uităm că polițiștii nu aveau ce să caute pe strada aceea.
Niciun superior nu le ordonase să meargă acolo.
Au hăituit la întâmplare un tânăr
care nu dăduse nici cel mai mic semn de agresivitate față de poliție.
Au fugit după el până într-o clădire privată,
în holul unei clădiri, fără absolut niciun motiv.
Ăsta e adevărul.
Doamnelor și domnilor, vă rog să vă faceți datoria.
Nimic n-ar fi mai cumplit decât bagatelizarea acestei orori.
Am împiedica înmormântarea lui Malik.
Nu putem permite ca tinerii să creadă că societatea este nedreaptă.
Verdictul va oferi ocazia unei concilieri între tineri și instituții.
Trebuie să unim cetățenii și poliția printr-un verdict exemplar,
pentru ca toată lumea să știe că nimeni, absolut nimeni, nu e mai presus de lege.
În ce privește familia Oussekine,
i se va face dreptate, așa cum merită.
Vă mulțumesc.
Doamnelor și domnilor, această instanță nu judecă poliția,
ci doi bărbați care se întâmplă să fie și agenți de poliție.
Oricine are putere face abuz de ea la un moment dat.
Și continuă să facă abuz până când e oprit.
În cazul unui incendiu, nu ignorăm fragilitatea lemnului care a luat foc,
dar nici rolul chibriturilor.
Loviturile aplicate de polițiști sunt chibriturile.
Dacă nu erau acele lovituri, doamnelor și domnilor,
viața acestui tânăr nu ar fi fost curmată doar de fragilitatea lui.
Într-o atmosferă de război civil,
aruncați în prima linie fără indicații precise,
ce ordine ar fi putut nesocoti acești doi polițiști,
a căror singură vină este că au fost la datorie?
Doamnelor și domnilor, ascultați-mă.
Dacă vă condamnați ocrotitorii,
ei nu vă vor mai ocroti.
Pe voi vă protejează.
Nu pe noi.
Vă mulțumesc.
Ridicați-vă!
CAZUL OUSSEKINE
Luați loc.
Ședința a început.
Acuzații să se ridice.
După deliberări, jurații i-au găsit pe cei doi inculpați vinovați
de acuzațiile de lovituri cauzatoare de moarte și omor din culpă,
cu circumstanțe agravante: faptele au fost comise de polițiști,
fără motive întemeiate, în exercițiul funcțiunii.
Pe cale de consecință,
instanța îl condamnă pe dl Schmitt la cinci ani de închisoare cu suspendare
și pe dl Garcia, la trei ani de închisoare cu suspendare,
ținând cont de circumstanțele atenuante.
Instanța cere ca sentința dlui Garcia să nu fie trecută în cazierul judiciar.
Ședința se suspendă!
Mulțumesc!
Vă mulțumesc, domnule.
Mulțumesc!
Sarah Oussekine, ce părere ai despre acest verdict?
Când ai uniformă de polițist, poți omorî pe oricine vrei, tot scapi.
Mă gândesc mai ales la mama.
O să mă duc acasă și o să-i spun:
„Nemernicii care l-au omorât pe Malik sunt liberi.”
Verdictul dat de Tribunalul Penal al Parisului
ar putea fi un precedent în alte cazuri
în care polițiștii sunt implicați în menținerea ordinii.
Fără dreptate, nici liniște!
Apărând familia Oussekine, am vrut să apăr și un principiu,
anume ocrotirea democrației.
Democrațiile trebuie să lupte zi de zi împotriva violenței.
Familia Oussekine nu a dorit răzbunare.
Nu am dorit nici măcar o clipă să judecăm poliția ca instituție.
Pedeapsa aplicată celor doi e o pedeapsă de principiu.
Vă mulțumesc, frații mei.
4 DECEMBRIE 1986
Sunt elegant, nu?
Arătosule! Allah să te aibă în pază!
Mulțumesc, mamă.
- Unde te duci? - Am o groază de făcut și puțin timp.
- Niciodată n-ai timp, mereu ești pe fugă. - Lasă, mă întorc în weekend.
Mereu zici așa. Cartofii prăjiți cine-i mai mănâncă?
Pentru tine i-am făcut.
- Îi mănânci tu. - Fără tine, n-au același gust.
Dă să te pup.
Într-o zi n-o să mai fiu, să știi.
Nu mai vorbi așa!
Hai că iau unul.
Subtitrarea: Adrian Bădițoiu