I TIDIGARE AVSNITT
Obduktion av Malik Oussekine.
Blödningar i buken.
-Svartvitt? -Det är allt jag har.
Okej.
Det visar tydligt att slagen som Malik utsattes för, ledde till hans död.
Vittnet sa att de var tre.
Ta honom!
Jag tog upp vapnet och tänkte gå hem och ringa polisen.
Det är lögn. Han var aldrig inne i entrén.
Om mina män gjorde något fel måste de stå till svars.
-Min och polisens heder står på spel. -Det är inte problemet.
Folk är arga för att vi kräver rättvisa. De gör allt för att stoppa oss.
Hur bevisar ni att brottet var rasistiskt?
-Allt jag har gjort var för din skull! -Och se hur bra det gick.
Monsieur!
Det blir rättegång. De två poliserna som dödade Malik ska ställas inför rätta.
Det är ett erkännande av mordet på Malik.
Snälla öppna!
Öppna! Jag ber er! Snälla!
Ärlighet.
Att uttrycka sina tankar utan falskhet.
Blygsamhet.
Att tala om sig själv utan stolthet.
Tack. Tack.
Självbehärskning.
Att kunna tysta sin ilska.
-Mod. -Att göra det rätta.
Domaren, vi måste gå.
Ursäkta. Kan ni gå åt sidan?
Ursäkta. Tack.
Varför har de inte handbojor?
Jag har ingen aning.
Stå upp!
Var så goda och sitt.
Förhandlingen kan börja.
"I målet om 22-årige studenten Malik Oussekines död,
den 6 december 1986, för över tre år sedan,
står de två åtalade polismännen, assistent Garcia, 25 år
och inspektör Schmitt, 57 år, inför rätta i dag,
och riskerar maximalt 20 år i fängelse
för misshandel som ouppsåtligt ledde till döden,
med den försvårande omständigheten att handlingarna begicks av poliser,
som representerar staten i utförandet av sitt arbete."
-Jag är ingen mördare! -Sätt er ner.
Jag vill se familjen Oussekine i ögonen och säga till dem…
-Sitt ner! -Jag talar från hjärtat.
-Jag beklagar verkligen hans död. -Monsieur Garcia, sätt er!
Ni får tillfälle att tala, tids nog.
Herr ordförande, först av allt måste jag påminna juryn om att i normala fall
så kan dödligt våld som begås av poliser leda till livstids fängelse.
Har ni protesterat klart?
Det var ett förtydligande.
Det är inte åklagarsidans uppgift att be om bedömningar av straffen.
Det stämmer.
Herr ordförande. Åklagarsidan kan inte ignorera straffet.
Jag försvarar en död man.
Vi kan inte fråga honom vad som hände på kvällen den 6 december 1986.
Även om den anklagade inte avsåg att döda Malik Oussekine, så dog han ju.
Eftersom ni påbörjar ert argumenterande,
så har vi redan sagt att vi yrkar på frikännande.
Er skamlöshet imponerar inte på oss. Vi ska krossa er, Garaud.
Jag dör hellre än att krossas av er.
Advokaterna!
Som anhängare av ett visst Frankrike och en viss moral,
blir ert försvar ingen överraskning.
-Ett visst Frankrike? -Advokaterna!
Ni roar mig, Kiejman. Vad pratar ni om?
Jag har inga kontakter bland makthavarna, som ni. Jag står på folkets sida.
Gör presidenten en extra ansträngning när en polis mördas av en bilradiotjuv?
Nu får ni sluta! Annars avbryter jag förhöret!
Vi måste veta vem vi har att göra med.
Mina damer och herrar, ni bör få veta vem monsieur Garaud är.
En självförsvarsaktivist,
en advokat som beskriver sig själv som försvarare… Jag citerar:
"Som en vanlig fransman, som bagaren som måste tas med nordafrikaner."
Nu räcker det!
Förhandlingen är ajournerad. Vi är inte här för att se på tuppfäktning!
Får jag låna er tändare?
Tack.
Vad var det för uppvisning?
Ta inte illa upp. Det händer ibland med advokater i deras ställning.
Jag menade inte det.
Jag menar att mördarna har händerna fria.
Jag trodde att de satt i häkte före och under rättegången.
Jag förstår det inte heller. Det är första gången jag ser det.
Så de specialbehandlas?
De skulle inte ha släpps fria. Det kan prejudicera utslaget.
Men det är domstolen som bestämmer.
Det börjar ju bra…
Ni får inte tappa modet nu, efter allt ni har gått igenom.
Kommer ni?
Nej, jag stannar här.
Min klient är den enda som har erkänt att han utdelade flera slag.
Men vi kan inte bortse från hierarkins omständigheter och brister.
Mina damer, mina herrar…
Det här är en 25-årig man som har visat prov på kurage.
På sitt eget initiativ erkände han, bara någon dag efter händelsen.
Det är sant att det krävs mod för att slå ihjäl en obeväpnad man.
Jag erkände händelsen.
Herr ordförande, jag har burit på det här i tre år.
Jag är inget monster.
Min fästmö…
Vi ska ha barn.
Jag ska bli far.
Jag är inget monster. Jag ville inte att han skulle dö.
Men jag är inte ensam om ansvaret.
Det stämmer med expertutlåtandet om monsieur Garcia. Jag citerar:
"Ingen specifik störning, men en stark oro
på grund av sin svårighet att erkänna sitt direkta ansvar."
Min klient Jean Schmitt, 57 år i dag, utbildad enligt de bästa principer,
har en bakgrund som en utmärkt polis.
Först som ordningspolis, sedan i motorcykelenheten.
Han är en man med starka värderingar
och som har välsignats med en sällsynt känsla för patriotism.
Monsieur Schmitt har en viss yrkesstolthet.
Han har fått beröm för sin professionalism och disciplin av alla sina överordnade,
som gav honom 19,8 poäng av 20.
-Det är svårt att slå. -Det är sant.
Tjugo av tjugo existerar inte, och ingen är perfekt.
Eller hur?
Monsieur Schmitt, en omtyckt och respekterad ledare,
en god familjefar och en modig patriot, som sagt.
Denna exemplariska inspektör har belönats med Nationalpolisens hedersmedalj.
Han har även arbetat som livvakt åt general de Gaulle…
…och, ni kanske inte vet om det här, monsieur Kiejman,
i motorcykeleskorten åt president Mitterrand själv.
Mina damer och herrar…
…män av inspektör Schmitts kaliber måste försvaras.
Vi måste ta hänsyn till deras mod, deras pliktkänsla,
och jag upprepar, deras djärvhet och självuppoffring…
…för, mina damer och herrar…
De håller vårt land på fötter.
De är det cement som håller ihop nationen.
De tjänar er utan att klaga,
och de förtjänar vår fulla respekt och omtanke.
28 NOVEMBER 1986
God dag, unge man.
Det är inget förhastat beslut.
Jag har funderat på det.
Och framför allt känner jag det i mitt hjärta.
Jag kan inte förklara det.
Ni är en enastående ung man.
Förlåt om jag frågar.
Jag ifrågasätter er inte…
…men vad skulle er familj tycka?
Min mor skulle förstå. Hon är religiös.
Jag måste be på ett språk jag förstår,
och tro på ord jag förstår.
Framför allt är det religionen i det land där jag bor.
Jag föddes inte här av en tillfällighet.
-Fortsätt, monsieur Giorgi. -Jag pratade om att vi stöttar varandra.
Vi hjälps åt att hantera vardagen.
Inspektör Schmitt är lite som en far för oss andra.
Jag kanske ska säga "storebror" så att han inte blir sårad.
Det stämmer att han alltid var rättfram, och därmed respekterad.
När han säger något, så vet han vad han pratar om.
Vi ställer inga frågor. Vi litar på honom.
För att, ni vet…
Att plocka upp skiten efter demonstrationerna
är inget drömjobb.
Polisyrket är ett kall.
Särskilt för motorcykelpolisen.
Det är ett jobb för starka personer.
Vi ställs inför farliga och aggressiva personer dagligen.
Så när man har turen att ha en inspektör med den instinkten,
så hjälper det mycket.
Särskilt när vissa överordnade föredrar pappersarbete framför fältarbete.
Jag har Schmitt att tacka för mycket.
Så att anklaga honom för något han inte har gjort sänder fel budskap till polisen.
Åtminstone… till poliskåren, menar jag.
Det är inte bra.
Domstolen tackar er, monsieur Giorgi.
Ni kan sätta er.
Så vi har ett tredje vittne som försvarar den andra.
Det är en mardröm.
-Jag förstår att ni är frustrerad. -Jag visste inte att han skulle vara där.
Och att han skulle försvara sin kompis.
Vi måste hålla oss lugna. Målet är att fälla de två vi kan.
De som kom utan handbojor?
-De har fått beröm hela dagen. -Sluta. Inte nu.
Har vi väntat i tre år på att få se dem spela teater? Det är så att jag vill spy.
Det är inte lätt, men rättegången har ju precis börjat.
Vi har fler ess i rockärmen.
Vi väntar på resten av argumenten och expertutlåtandet.
De ska lägga fram obestridliga bevis.
Vi har alla chanser här, Sarah. Vi kommer att fälla poliserna.
Inser ni vad det innebär?
Gå hem. Ni behöver vila.
Det här är bara början.
Kan du inte sova?
Du är en nattuggla, som din pappa.
Vi skålar inte i champagne för transplantationen, men te får duga.
2 DECEMBER 1986
-Skål! -Skål!
Skål!
Tur att det är en njure du ska ge honom och inte din lever.
Exakt.
Jag vill tacka Ben Amar, min kompatibla donator.
-Det är sant! -Tack.
Tack.
Så snål som du är, hade jag inte väntat mig det.
Jag trodde inte det.
-Du är skyldig mig pengar. -Mamma, gråt inte.
Gråt inte. Jag vill inte se dig gråta.
Ingen mer dialys, inga mer sjukhus. Snart är det över.
Det är ju det vi firar.
Tack gode Gud.
-Ät! Det blir kallt. -Nej!
-Jag har köpt schweizisk choklad. -Nej…
Skämtar du? Titta här.
-Lyxigt. -Nej, Sarah.
"1939. Från far till son."
-Innehåller den alkohol? -Nej.
-Bra. -Sarah, var så god.
Vadå?
-Vad är det? -Den är inte god.
-Varför inte då? -Ge mig msemmen.
-Ta lite msemmen för att få bort smaken. -Det är som att kasta pärlor åt svin.
-Det är du som är svinet! -Jag känner för att fira.
Nej, nej, nej! Då ringer grannarna polisen!
-Nej, gör inte det. -Jo, mamma. Skit i grannarna!
Sluta.
Sist hon gjorde det var på självständighetsdagen.
-En gång till. -Kom igen.
Du säger inget?
Ska du tiga?
Vad ska jag säga? Jag har inget att säga.
Jag vet inte, för du frågar ju inget.
-Du beter dig som om inget har hänt. -Inget har ju hänt.
Du kan fråga hur det går med rättegången.
Vi har ju väntat i tre år på det här.
Jag vill inget veta.
De kan inte ge mig min son tillbaka.
Det är inte det vi väntar på, utan att de ska skipa rättvisa.
Du vet vad jag tycker om sådan rättvisa.
Jag väntar på Guds rättvisa.
Men den som levde ett rättskaffens liv och var troende,
behöver inte frukta någon orättvisa.
Vi vet. Du säger det om och om igen.
Jag kommer hit, vi äter, men du säger inte ett ord.
Jag känner mig som ett spöke.
Du har rätt.
Jag lever med skuggor.
Är jag en skugga?
Existerar jag inte?
Jag har alltid levt i skuggan.
I skuggan av mina bröder, dina söner.
Är du inte trött på att sticka huvudet i sanden?
Jag gör mitt bästa.
Livet fortsätter för oss andra. Jag är här. Jag är inte död.
Var inte arg.
Jag vet att du är här.
Först gillade jag inte ditt korta hår.
Inte alls.
Men du passar i det.
Det passar dig bra, min flicka.
Du är modig.
Du är det modigaste av mina barn.
DOMSTOL
Rättvisa för Malik! Rättvisa för Malik!
POLISEN MÖRDAR
TILL MINNE AV MIN BROR MOMO MÖRDAD AV POLISEN 1985
Sarah Oussekine?
Får jag prata med er?
Vad vill ni?
Jag har ont om tid. Jag är kommissarie Duruisseau.
Jag ville bara beklaga det som hände er bror.
-Och vad förändrar det? -Det förändrar ingenting.
Det som hände var tragiskt,
men jag ville säga att jag ogillar mina kollegors metoder.
Den kvällen var de överexalterade, okontrollerade.
Jag vet även att för vissa av dem var det inte första gången.
Det hade redan varit incidenter mot unga beurs.
Var det allt?
Känns det bättre?
Lättade det ert samvete?
Skadorna och våldet i sig var inte de enda dödsorsakerna.
Mannen hade inte haft någon njurfunktion på nästan ett år
och tvingades genomgå dialys tre gånger i veckan.
Sista gången han fick dialys var den 2 december 1986.
Så han hade missat en behandling.
Vet ni vilket datum dialysen var inbokad?
Den 6 december.
Malik Oussekine missade inte ett enda besök.
Måste jag påpeka varför han inte kom till besöket den 6:e?
Domstolen tackar er.
Herr ordförande, nu vill jag att vi lyssnar på dr Monique Lecomte,
rättsläkaren.
Tack.
Madame, var så god.
Offret, som det har nämnts tidigare, hade en allvarlig njursjukdom.
Båda njurarna fungerade minimalt,
vilket hade en stor inverkan på hälsan.
Han hade en näsfraktur, blödningar…
Ett förtydligande för rätten.
De bifogade fotona är svartvita. Det är ovanligt i expertutlåtanden.
-Fanns det något speciellt skäl till det? -Jag ansvarar inte för valet av foton.
Men de traumatiska skadorna var inte allvarliga.
En kombination av faktorer ledde till mannens sköra tillstånd.
Får jag?
Madame Lecomte…
Berätta om dessa faktorer. Eftersom ni, enligt er detaljerade expertanalys,
fann att skadorna inte var allvarliga,
kan ni detaljera de andra orsakerna till den 22-årige mannens död?
Ja, om man tar hänsyn till sammanhanget, det vill säga…
Att han sprang
innebar en stor fysisk ansträngning för en så svag man,
och sedan den känslomässiga chocken, stressen, rädslan.
Alla dessa faktorer i sig
kunde ha resulterat i svår arytmi och ha orsakat hans död.
Menar ni att det var möjligt att han dog av skräck?
Ja.
Det är möjligt.
Dog av skräck?
Men man kan inte dö av skräck.
Om jag jagade er med den här batongen…
…och viftade med den så här för att visa mig hotfull…
…och sedan sa "april, april", hade jag kunnat döda er då?
Det är mer komplicerat än så.
-Så ni menar att slagen var ovidkommande? -Nej, det menar jag inte.
Jag menar att misshandeln generellt spelade en roll i offrets död.
Jag nämnde flera faktorer, men man dör inte av två slag och en bruten näsa.
Om vi ska tro på er expertis…
…så är den ende skyldige till hans död han själv. Det var Malik.
Madame Lecomte, förklara för rätten uttryckligen…
Fanns det ett direkt samband mellan slagen och hans död?
Jag upprepar.
Fanns det en direkt koppling
mellan Malik Oussekines död och slagen han utsattes för?
Ja.
Rätten tackar er, madame Lecomte.
Jag har hört ofattbara saker sedan min lillebrors död.
Men att han var svag är den värsta. Han var inte svag.
Han var otroligt stark.
Han var starkast av oss alla.
När jag tänker på allt han kunde ha gjort…
…vad han kunde ha blivit…
…så mår jag illa.
Det är orättvist.
Är det vårt land?
De påstår att vi är jämlika.
Men när det gäller, är vi värdelösa.
Vi ber inte att bli älskade.
Vi vill inte ha er kärlek. Vi vill bara bli behandlade som jämlikar.
Ert motto "frihet, jämlikhet, broderskap", vad betyder det egentligen?
Titta inte på mig så där.
Sänk blicken. För mig var det ni som slog ihjäl honom.
Så se mig inte i ögonen.
Jag vill veta varför ni angrep honom.
Han förtjänade det inte. Ingen förtjänar något sådant.
Det som hände är så orättvist.
Det är en skymf mot orden på era väggar.
Det är en skymf mot vårt lands värderingar.
Det är ett svek.
Herr ordförande…
…deras skuld är uppenbar.
Så jag ber er… hedra er rättvisa…
…så att vi kan behålla tron på den.
För att min bror har rätt till den.
Vi är franska, och Malik gjorde allt för att integrera sig.
Vi kan inte göra mer.
Han gjorde allt.
Domstolen tackar er.
Om ni kände till vår historia, mina damer och herrar…
…så hade vi inte stått här.
Vi skulle inte befinna oss i denna domstol.
Vi har nämligen gjort allt som vi skulle.
Det här borde tillhöra det förflutna.
Först våra föräldrar, och nu vi.
Vi har glömt bort det.
Före min brors död…
…var vi lyckligt ovetande.
Vi hade glömt.
Vi trodde att det var över.
Vi hade aldrig trott att vår bror skulle tas i från oss så här.
Det förändrade hela min livssyn.
Det finns en framtid här för oss alla.
Det finns en mening med det här.
Det finns ett syfte.
Annars…
…vore det helt absurt.
Det jag vill säga i dag, till männen som sitter där…
Har de blod i ådrorna är de män.
Det brukade min far säga.
Det de glömde var att min lillebror Malik också var en man.
Ingen arab och inget turbanhuvud.
Han var på väg att bli en man, och genom att döda honom, bröt de löften.
De krossade drömmar.
De dödade inte en arab, utan en man, först och främst.
De begick ett brott.
De borde inte dölja det.
Jag är den äldste.
Jag var som en far för Malik.
Så jag försökte… ge honom stöd.
Vägledning.
Jag ville ge honom de bästa möjligheterna redan från början.
Jag trodde på meritokrati.
Jag sa jämt: "Vill man, så kan man."
Varken hans namn eller religion skulle få hindra honom. Nej.
Eller avsaknad av pengar.
Jag ville skydda honom från problem.
Jag gjorde allt för att han skulle känna att han kunde göra allt. Allt.
Jag lärde honom att ha ambitioner, tro på sig själv.
Jag tror att det hjälpte.
Och framför allt…
…var han inte rädd.
Han var självsäker.
Han hade bra självförtroende,
och jag var stolt över att ha hjälpt honom att få det.
Så jag klandrar mig själv.
För att det är mitt fel.
Utan att inse det separerade jag honom från verkligheten.
Jag gjorde det för hans eget bästa.
Jag ville skydda honom.
I dag känner jag mig ansvarig för hans död, på sätt och vis.
För det var jag som sa att vi var trygga i vårt land.
Att vi var starka, att detta var vårt hem.
Och hemma brukar man känna sig säker.
Man känner sig trygg.
Man känner sig skyddad.
Min son.
Det är för kallt för dig här.
Det är för kallt för dig i marken.
Air France. Hur kan jag hjälpa till?
Jag skulle vilja boka en biljett på onsdag nästa vecka.
-Till Toronto. -Ett ögonblick, monsieur.
Avresa kl. 14.40 från Paris Charles de Gaulle,
ankomst Toronto Pearson International Airport kl. 16.30 lokal tid.
Passar det?
Ja, det blir bra.
Och återresan?
Bara en enkelbiljett.
FRIHET JÄMLIKHET BRODERSKAP
Monsieur Garcia, vad fick ni för instruktioner den kvällen?
Vi visste bara att det var bråk. Att studenterna hade vandaliserat.
Vi blev tillsagda att de var arga och att vi skulle skingra dem energiskt.
Det var allt.
Vi vet att syftet med motorcykelenheten var att verka avskräckande
och att genom att bara se era motorcyklar och batonger,
så skulle demonstranterna skingras.
Låt mig klargöra att min klient och många av hans kollegor
sällan stötte på ordningsamma demonstranter.
Men reglerna ska följas.
De här männen är inga odjur som man skickar på jakt.
Exakt, men om reglerna inte är klart formulerade, vad gör man då?
Monsieur Garcia…
Ni har uttryckt ånger…
…och erkänt att ni utdelade
"två, tre slag mot bröstet innan jag gick."
Men i ett av era förhör talar ni om effektivitet.
Var ni effektiv?
Jag gjorde det som väntades av mig.
Hade ni fått order om att använda er batong den kvällen?
-Ja. -I försvar eller för att slå ner andra?
Alla använde dem mot upprorsmakarna.
Det här är min fråga.
Hur skiljer ni en upprorsmakare från någon som bara är på väg hem från en konsert?
Folk som inte har gjort något fel springer inte nerför gatan.
Om vi ser någon springa blir han en misstänkt.
De skulle kunna vara hotfulla, farliga eller bära kniv.
Monsieur Garcia… Kände ni er hotad?
Herr ordförande. Jag skulle vilja verifiera något, om det går bra?
Var vänlig och ge den åtalade hjälmen med visiret, luvan och batongen
som ligger på bevisbordet.
Sätt på er luvan och hjälmen.
Håll i batongen och vänd er mot rätten så att alla kan se er.
Utrustad på detta sätt, mot en ung, harmlös man,
kan man verkligen känna sig hotad?
Tack.
Min klient Jean Schmitt utdelade inga slag,
gick inte in i entrén och hör inte hemma på den åtalades bänk.
Han var inkapabel att agera.
Han var ett offer i detta fall.
Inspektör Schmitt fick en gatsten i bröstet, vilket gjorde honom omtumlad.
Han föll av sin motorcykel och hittades allvarligt skadad.
Monsieur Schmitt, berätta om när ni träffades av gatstenen.
Jag minns inget av det.
Jag träffades av en stor gatsten och blev förvirrad.
Omtöcknad.
Jag träffades mitt i bröstet och ramlade med armarna utsträckta.
Jag trodde att jag skulle dö. Jag lutade mig mot en bil.
Jag såg mina kollegor utanför porten, men… allt svartnade.
Här är gatstenen i fråga.
Så att ni kan förstå vilken kraftig smäll
det innebar för min klient, och den minneslucka den orsakade.
Mina damer och herrar,
en gatsten väger ett kilo och 780 gram.
Schmitts kollega plockade upp den.
Men det står inget om gatstenen i handlingarna.
Det är märkligt, monsieur Garaud.
Och den kan mycket väl ha hämtats från en byggarbetsplats.
Här är beviset. Jag hämtade en likadan i morse…
…som jag ska lämna tillbaka till bro- och vägverket.
Visst, men även om det inte var just den här stenen,
så fick min klient en kraftig smäll.
Det bekräftas av läkarintyget där det stod att han var till 8 % handikappad.
Schmitt var groggy och ostadig, vilket han och hans kollegor har intygat.
Märkligt att stenen föll från skyn.
Nu förstår jag att "vägen var kantad av lögner",
eftersom det inte finns några gatstenar på rue Racine.
Det fanns ett bygge, men i andra änden av rue Monsieur-le-Prince,
och var blockerat av en vägspärr.
Försvarets demonstration är chockerande, eftersom Schmitt hävdar att han var skadad
och aldrig satte sin fot i entrén och inte misshandlade Malik Oussekine.
Vi kanske äntligen kan få veta hur hans vapen hamnade i entrén.
Monsieur Schmitt?
-Jag förstår inte frågan. -Den är enkel.
Hur kunde ert vapen hittas i entrén, när ni aldrig satte foten där?
-Som sagt, jag minns inte. -Men ni sa till generalinspektoratet
att ni tappade det under ert ingripande i entrén,
något som ni förnekade i dag inför rätten.
De förhörde mig i två dagar.
De kan få en att skriva på vad som helst.
Hur ska vi då veta vad som är sant?
Och insinuerar ni att IGS förhör är arrangerade?
De har förmågan att utsätta en för psykisk press.
Ja eller nej - var ni medveten om att ni hade tappat ert vapen?
Jag gick inte in i byggnaden. Jag bara närmade mig den.
Mina kollegor behövde hjälp.
Och jag insåg att jag hade tappat vapnet.
Så vi letade på gatan, på trottoaren…
Till slut var det min kollega Giorgi som hittade vapnet i entrén.
Han hade sett någon gå in där som hade det i fickan.
-Så ni börjar minnas. -Min klient gör inget fel.
Försök inte trakassera honom.
Jag upprepar: Han befann sig aldrig i entrén.
Jag har inget mer att säga.
Vi lyssnar, monsieur Bayzelon.
Jag hade varit på bio med en vän…
…och var på väg hem.
Jag bodde på tredje våningen i huset på 20 rue Monsieur-le-Prince.
Jag visste inte vad som hade hänt den kvällen. Det var relativt lugnt.
Så hörde jag motorcyklar på avstånd.
Folk sprang och jag började bli rädd.
Jag började också springa.
Jag sprang de sista metrarna.
Jag tryckte in koden snabbt, öppnade dörren och stängde den genast.
I det ögonblicket, genom glaset, så såg jag…
Jag såg Maliks ansikte.
Han var… rädd.
Hans ögon var uppspärrade.
Jag öppnade åt honom snabbt.
Jag släppte in honom, och precis när jag skulle stänga dörren,
när jag hoppades kunna hjälpa honom…
Jag kan ha väntat…
…en halvsekund för länge.
Kanske det var det som gjorde…
Jag var inte snabb nog.
En av poliserna stack in batongen i dörröppningen.
Han blockerade den.
Och trots att jag höll emot av hela min kraft…
Jag är inte så stark.
Jag kunde inget göra.
Jag är inte så stark.
Och plötsligt rusade de emot honom.
De började slå honom i huvudet med sina batonger.
Nej! Nej!
Låt mig vara! Snälla!
Jag stod där som förlamad.
Jag minns det tydligt.
Malik var helt passiv.
Han försökte bara skydda huvudet.
Han skrek gång på gång…
Låt mig vara! Jag har inte gjort nåt!
"Jag har inte gjort nåt!" Malik gled nerför väggen och föll ihop.
De slog honom brutalt.
De slog honom hårt, upprepade gånger.
Sedan gick de.
Det låg ett vapen på golvet. Jag tog upp det.
Jag hann knappt ta upp det innan två poliser kom tillbaka.
De tog vapnet ifrån mig och slog mig…
…i huvudet, ansiktet och bröstet med det.
Sedan släpade de ut mig.
Malik låg kvar.
Han rörde sig inte längre.
Om vi ska tro på försvarets argument, så var Malik en obetänksam individ
som sprang på några poliser i dåligt skick som var oroliga och saknade hjälp.
Visst, han är inte åtalad för att ha blivit ihjälslagen.
Men tänk på att dessa poliser sprang nerför en gata utan anledning.
Dit ingen överordnad hade sagt åt dem att gå.
Godtyckligt jagade de någon
som aldrig hade deltagit i någon aggressionshandling mot polisen.
De jagade honom till en privat plats.
Entrén i ett hus, utan någon anledning att följa efter honom.
Det här är fakta.
Jag ber er, mina damer och herrar, att ta ert ansvar…
Inget vore ju värre än att trivialisera detta brott.
Det vore att förneka Malik en begravning.
Vi kan inte låta dagens ungdom tro att samhället är orättvist.
Det här är en möjlighet till försoning mellan ungdomarna och våra institutioner.
Vi måste få folk och polis att försonas genom ett exemplariskt beslut,
så att alla vet att ingen, och jag menar ingen, står över lagen.
Vad familjen Oussekine beträffar…
De ska få den kompensation de förtjänar.
Tack.
Mina damer och herrar, det här är ingen rättegång mot polisen,
utan mot två män som råkar vara poliser.
Alla män med makt har benägenhet att missbruka den.
Han gör det tills han stoppas.
I en brand kan man inte förneka att förkolnat trä är skört.
Men man kan inte ignorera tändstickorna.
Slagen som utdelades av poliserna var tändstickan.
Och utan dessa slag
hade svaghet inte räckt för att orsaka den unge mannens död.
När det råder inbördeskrig,
utsända till fronten utan specifika instruktioner…
…vad gjorde dessa polismän för fel?
Det enda var att inställa sig till tjänst.
Mina damer och herrar, jag vill säga…
Om ni fäller dem som skyddar er…
…kan de inte längre skydda er.
Det är er de skyddar.
Inte oss.
Tack.
Stå upp!
MÅL: OUSSEKINE
Ni kan sätta er.
Förhandlingen har börjat.
Kan den åtalade resa sig?
Efter att ha överlagt
har juryn funnit de åtalade skyldiga…
…till misshandel som resulterade i död utan uppsåt,
med försvårande omständigheter.
Handlingarna begicks av polismän
utan legitima motiv under utövandet av sina uppgifter.
Påföljderna.
För monsieur Schmitt: En femårig villkorlig fängelsedom.
För monsieur Garcia: En treårig villkorlig fängelsedom,
på grund av förmildrande omständigheter.
Dessutom beslutar domstolen att den senares dom
inte ska tas med i hans polisregister.
Förhandlingen är avslutad.
Tack.
Tack så mycket.
Tack.
Sarah Oussekine! Vad betyder domen för er?
Om man bär polisuniform så kan man döda vem man vill och bli förlåten.
Framföra allt tänker jag på min mor.
Jag ska åka hem till henne och säga: "De som dödade Malik är fria."
Domen i Paris brottmålsdomstol kan bli prejudicerande för andra fall
där poliser är inblandade i att upprätthålla ordningen.
Ingen rättvisa, ingen fred! Ingen rättvisa, ingen fred!
Genom att försvara familjen Oussekine, ville jag även försvara en princip:
Jag ville även upprätthålla ett ideal:
Att värna om demokratin.
Våld är något som demokratier måste bekämpa varje dag.
Familjen Oussekine var aldrig ute efter hämnd.
Det var aldrig fråga om att ställa polisen inför rätta.
Straffet för dessa två polismän är en principsak.
Tack. Tack så mycket, mina bröder. Tack.
4 DECEMBER 1986
Tjusig, va?
Du är stilig. Gud vare med dig.
Tack, mamma.
-Vart ska du? -Jag har saker att göra. Jag har bråttom.
Du har alltid bråttom.
Jag kommer tillbaka i helgen.
Det säger du jämt. Vem ska äta pommes friten?
Jag gjorde dem till dig.
-Ät dem, du. -Utan dig är det inte samma sak.
Kom hit.
Jag kommer inte alltid att finnas här.
Sluta.
Jag tar en.
Undertexter: Annie Nilsson