‏- סדרה של NETFLIX -
‏דרקון ישן, הר געש פעיל, עשירה משוגעת.
‏אני בטוח שיהיה בסדר.
‏הנה אתה.
‏אל תתקרב!
‏- זימון האידיאל -
‏תודה, ארנבון.
‏מצבו לא משתפר.
‏מאות שנים של מחקרים ולימודים ‏נאספו במגדל הזה,
‏אך אין כל אזכור לישויות.
‏אפילו לא ברמז.
‏זה חסר טעם. אין כאן כלום.
‏רד משם. עלינו להיות יצירתיים.
‏סלח לי, אבא.
‏סלח לי על החדירה הזו לדעת שלך.
‏אני חייבת לראות אותם כפי שאתה ראית.
‏אני חייבת לדעת מה שאתה יודע.
‏לא אאבד אותך. בשום אופן.
‏קוצ'י.
‏רק אבא שלי יכול להרחיק אותי ממחשבותיו.
‏רק הוא היה חושב להפוך ‏את זה לבלתי אפשרי כל כך.
‏איש עקשן.
‏אימא, אני מתגעגעת אלייך היום. ‏בכל יום, אבל היום במיוחד.
‏תשמעי, שנינו יודעים ‏שהנסיכה יכולה להסתדר לבד,
‏אבל אני לא יכול לתת לה להעיר את מה שיש שם.
‏עכשיו, תסלח לי…
‏אם היא צודקת לגבי האלדוורם, ‏זה טירוף להיכנס לשם בכלל…
‏לעזאזל.
‏בשם האלים! מספיק!
‏היא תהרוג כל דבר ברדיוס של 100 קילומטרים.
‏הוא יאכל ויאכל עד שהבטן שלו תתמלא
‏ואף אחד לא יוכל לעשות שום דבר בנדון.
‏בבקשה, רק תני לי לדבר איתה.
‏נלך יחד, בסדר?
‏שיחה קצרה אחת להצלת מאות אנשים.
‏יופי.
‏שמעת את זה?
‏חכי כאן. אני אבדוק את זה.
‏יש כאן דרקונוני גחלת.
‏את רוצה לטפל בהם בזמן שאני אחכה לך?
‏אני צריך רק דקה.
‏אני מצטער.
‏אני לא יכול לדאוג לשתיכן אם תתרוצצו שם.
‏אני מבטיח, אני רוצה רק לדבר.
‏ההתקפות על גבירתנו נמשכות, ‏מרעילות את מחשבותיה, וקורעות אותה לגזרים.
‏האויבים שלנו ישמידו אותה ואותנו.
‏התוקפנות מההליו אימפריום דורשת תגובה.
‏ההליו אימפריום.
‏אנחנו מבקשים עזרה מאביך וממך.
‏לא.
‏זה בדיוק מה שתיארתי לפני שבועות.
‏בדיוק מה שהזהרתי אותך לגביו.
‏אלימות מתוך פאניקה לא משרתת אף אחד.
‏פאניקה? זה רצונה של גבירתנו מנה.
‏אז גבירתנו מנה טועה.
‏אין זה מתפקידנו לפקפק ‏בגבירתנו בנושאים כאלה.
‏"לפקפק בגבירתנו".
‏כמובן, הוד מעלתך. מובן שאין זה מתפקידך.
‏סלחי לי.
‏זה מתפקידי.
‏גירשתי אותך מכאן, ילדה.
‏מלחמה היא טעות.
‏ההתקפות נגדך מגיעות מתוך הירח.
‏לא ייתכן שההליו אימפריום אחראי להן.
‏מתוכו? זה בלתי אפשרי.
‏ובכל זאת, פגשתי שם ישויות ‏עם כוח גדול מכוחו של אבי.
‏גדול מכוחו של כס השמש, גדול אפילו מכוחך.
‏את עדיין רואה את הרוחות?
‏לעתים, בבהירות רבה יותר משאני רואה אחרים.
‏אין צירופי מקרים, האלה.
‏רוחות הרפאים הן השתקפויות של זיכרונות,
‏זיכרונות רלוונטיים, שלך או של מישהו אחר.
‏אם נמצא את המקור, ‏נוכל לפענח את כל התעלומות.
‏את לא יכולה להיות בטוחה בזה.
‏לא, אבל גם אם אגלה שאני טועה לגמרי ‏נלמד מזה יותר משאנחנו יודעות עכשיו.
‏אבי שרוי בשינה מרפאת ‏ואני חוששת שלא יתעורר ממנה.
‏בתוך מוחו חבוי מידע שאני לא יכולה להשיג.
‏אני מאמינה שהמידע הזה ‏הוא המפתח לפתרון הבעיות שלו ושלך.
‏אני לא יכולה לחפש במוחו של אבי, ‏אבל אני יכולה לחפש במוח שלך.
‏בבקשה. אוכל להציל את שניכם.
‏אני לא רוצה שירדפו אותי יותר.
‏מספיק עם המשחקים.
‏אני לא משחקת.
‏אני משנה את החוקים.
‏לעזאזל.
‏עיוורים העירו אותי.
‏תמות, מפלצת מזדיינת!
‏לא!
‏עצור.
‏עצור! בבקשה!
‏אני מצטערת.
‏מחשבות, זיכרונות, הן כמו נהר.
‏הן זורמות בכיוון משלהן. ‏קל לטבוע או ללכת לאיבוד.
‏אני לא יכולה לשלוט בזרם, ‏אבל אני יכולה לבחור לאן להיכנס.
‏והזיכרונות שלי ידברו איתך?
‏כאילו שאני את. ‏אופיע כפי שאת מדמיינת את עצמך.
‏העולם בדיוק כפי שחווית אותו. ‏האנשים שאת פוגשת, כפי שאת זוכרת אותם,
‏לא כרובוטים, אלא בדרכם שלהם, חיים.
‏אמיתיים. והכאב? הכאב יהיה האמיתי מכול.
‏המחשבות הכי בטלות שלך ‏מחברות אותך ליקום הממשי
‏בדרכים לא צפויות ואפילו מסוכנות.
‏את יכולה לפגוע בי או גרוע מזה.
‏אין זה דבר של מה בכך ‏להכיר את מוחה של האלה שלך.
‏אין זה דבר של מה בכך.
‏דייפד, אדרה, אידוואל. ‏חשבת עליהם ראשונים ולעתים קרובות.
‏השמות האלה קשורים איכשהו ‏לחוויות האחרונות שלך.
‏חשבי עליהם. ‏דמייני את רוחות הרפאים ותני לי להיכנס.
‏משם אכנס לנהר.
‏זכרי שאני איתך.
‏לכי בעקבות הירח אם תלכי לאיבוד.
‏אם תתחילי לטבוע, אוביל אותך הביתה.
‏זה היה לא נעים.
‏אבל שני ירחים, אחד מהם שבור, ‏תצורה בלתי יציבה,
‏אבל הוא שבור מבפנים.
‏והכוכבים האלה. הכוכבים זהים.
‏לפי העמדה שלהם, זה היה לפני שבועות ‏וזה לא יכול להיות.
‏והמקדש של מנה חשוך.
‏פימרין. הנה את.
‏חשבנו שכבר עזבת.
‏ואז מצאתי את אלה.
‏לא יכולנו לתת לך להשאיר אותם
‏אחרי שהתאמצת כל כך לגנוב אותם מסלמנה.
‏סלמנה? הם שייכים לאלה?
‏את מזכירה לנו את זה שוב ושוב.
‏בואי. אדרה ואידוואל מחכים. ‏אידוואל אפה עוגה.
‏רגע. תמיד היו שני ירחים? ‏מתי הגדול יותר נשבר?
‏איך?
‏אני חושב שהאף שלך ‏היה קרוב מדי לפרחים האלה.
‏את מרגיש טוב מספיק כדי לצאת לדרך?
‏תלוי בתוכניות הנסיעה שלך.
‏חי אורה של מנה, אחותי. זאת התוכנית שלך.
‏הפסגות השבורות.
‏המגדל.
‏הבית.
‏זה דומה יותר לקבר.
‏הוא גדול. גדול מכפי שהוא נראה.
‏זה כל כך ריק. כל כך חשוך.
‏אני לא רואה מכשף. ‏-הוא אף פעם לא רחוק.
‏זיכרונות נוספים של דברים בלתי אפשריים.
‏אין צירופי מקרים.
‏האלה מובילה אותי לאנשהו, אבל…
‏רגע. הספרייה.
‏תראי לי כל מה שקשור לירחים. ‏ספרים, דפים, שרטוטים.
‏אני לא אני.
‏בלי כוח קסם. קל לשכוח.
‏והכול נראה אותו הדבר. מה שונה?
‏הפרח הזה.
‏הספר הזה.
‏האקרוניקוס. מה אתה?
‏"הירח המטורף לא היה אבן פנימית. ‏הוא היה דומה יותר לכלא."
‏איך מצאת את המגדל שלי?
‏באופן בלתי צפוי, אני מבטיחה לך.
‏איש לא מצא את המגדל הזה כבר אלף שנים
‏ואת פשוט נתקלת בו?
‏אלף שנים? זה לא… ‏-לא ענית על השאלה שלי.
‏לא שאלת שום שאלה.
‏הצהרת הצהרה ואז התנהגת כאילו זו שאלה.
‏הרגל נורא.
‏את מוכשרת בשינוי הנושא.
‏מי את?
‏פימרין מקודוויג, מתברר.
‏גנבתי את פרחי הלוטוס, ‏אבל אני זקוקה לעזרתך.
‏הירח, הירח השבור, והישויות שבפנים.
‏ראיתי אותן, שמעתי אותן, ‏חשתי בהן, וגם ביצור שכלוא איתן.
‏אתה בטח יודע מה הן, ‏איך למנוע מהן לצאת, איך לעצור אותן.
‏אני מכירה את הבעת הפנים הזו, ‏ריקה להחשיד, עוד הרגל מקסים.
‏תקשיב לי.
‏הן גורמות לאלה לצאת מדעתה, ‏הורסות אותה מבפנים.
‏את לא קודוונית.
‏יהיה פשוט יותר אם אוכל לדבר עם פילומנה.
‏לא משנה מי את, ‏טעית טעות חמורה כשאמרת את שמה.
‏איזה שם? פילו…
‏פילומנה.
‏ארנבון.
‏אתה שקט. אתה לא חי.
‏כל זה מוזר מאוד, ארנבון.
‏זה נראה כמו זיכרונות, ‏אבל פרטים רבים שונים.
‏מוטעים. שני ירחים, ‏מקדשים אפלים, הלוטוסים של אימא.
‏ופימרין הזו?
‏אולי גבירתנו מדמיינת שהיא היא,
‏אבל לאיזו מטרה?
‏מי היא?
‏את הגנבת.
‏זו שגנבה את פרחי הלוטוס שלי.
‏אימא? ‏-אימא.
‏איזו דרך מוזרה לפנות לאלה שלך.
‏את? את לא האלה. ‏-אולי את צודקת.
‏כי אתה פה, באת להרוג אותי.
‏מה? לא בשביל זה…
‏חשבת שלא ידעתי? חשבת שאני לא מוכנה?
‏בבקשה. אני לא מבינה.
‏בכל לילה, ‏הבת שלי מזגה את אהבתה אליי לתוך זה.
‏בכל לילה היא התפללה שאחזור.
‏הבת שלך? איפה הבת שלך? איפה פילומנה?
‏שאלי אותה כשתגיעי לשם. ‏-לא!
‏זאת לא הייתה תפילה.
‏אני רואה אותך. אני מכיר אותך. פילומנה.
‏יש לך שאלה,
‏אבל לא השאלה שהחלה את המסע שלך.
‏השאלה האמיתית שלך הובילה אותך אליי, אליו.
‏לא תוכל לשבור את כוח הרצון שלי ‏בתרגיל ברור כל כך.
‏היא האלה.
‏מנה, נולדה מחדש.
‏מה קורה פה? מה אתה עושה לו?
‏זו לא השאלה האמיתית שלך.
‏אלה, הילחמי. חסלי אותו.
‏הוא יהרוס הכול כדי להשתחרר.
‏כדי ליצור מחדש את היקום בדמותו.
‏ליצור מחדש את היקום? כמובן.
‏העובדות לא היו עקביות, ‏ההבנה שלי לא הייתה שלמה.
‏אלה זיכרונות, פשוט זיכרונות מיקום אחר.
‏חיים אחרים.
‏איזה יקום? בחיים של מי?
‏פימרין. פימרין היא מנה, פשוט לא מנה שלי.
‏את מסתתרת בהשערות, כמוהו.
‏חוששת לשאול למה. חוששת מהאמת.
‏כל זה קיים למענך.
‏את המטרה. את הסיבה.
‏כל השאלות מובילות למסקנה אחת.
‏והנה את, נסחפת לך בקצה הנהר.
‏לבד בים.
‏אני מתה, נכון?
‏בעולם הזה, הד העולם החלול הזה, אני מתה.
‏ילדה מסכנה. כמה סבלת.
‏הוא אכזב אותך. ‏הוא לא הצליח להציל אותך וזה שבר אותו.
‏מה אתה רוצה ממני?
‏אני רוצה מה שאת רוצה.
‏אני רוצה להבין את היקום.
‏לא, למדתי כל מה שאפשר פה.
‏צדקתי. וגם טעיתי.
‏האלה אמרה לי להביט לירח ‏והיא תוביל אותי הביתה.
‏כאן אני פימרין.
‏פימרין היא מנה, אז אדאג לעצמי.
‏אני הירח.
‏האלה. האלה, האם את…
‏אני יודעת מי אני.
‏קחי אותי אל אבא שלך.
‏אל תדאגי. באתי לעזור.
‏קיידן? מה…
‏אלוהים.
‏לך. הזהר את מעוז דרקון.
‏אתה תזהיר אותם בעצמך.
‏דוויון. הייתי צריכה לחזור.
‏טעיתי. החיים היו זקוקים לי.
‏היא הייתה זקוקה לי.
‏אתה יודע איך קוראים לי?
‏החרב שלי, החיים שלי.
‏לא. אני לא יכול.
‏למען מעוז דרקון.
‏אני רואה אותך, עכברה קטנה.
‏העכברה שחלמה את השמיים.
‏עין שלא רואה.
‏או אולי ראתה יותר מדי.
‏אבי האש, ‏אתה זוכר את העולם שלפני העולם הזה?
‏חלום נשכח, לחישה.
‏שטן הירח הרג את אחיך ואת אחיותיך.
‏הוא השתמש בהם כדי להשמיד את העולם שלי, ‏את העולם שלנו.
‏ובכל זאת, השמש זורחת והרעם שר.
‏בבקשה, אני זקוקה להדרכתך. ‏תגיד לי מה עליי לעשות.
‏שום דבר.
‏שום דבר?
‏אין מה לעשות ואין מה לבטל.
‏אשליית הבשר שאת נאחזת בה ‏לא הייתה אמיתית יותר מזו.
‏אני לא מבינה.
‏עולמי אבד, הושמד.
‏אתם, העכברים, מקדישים ‏תשומת לב רבה למה ששייך לכם.
‏ועם זאת, אתם בוהים דרך הכול.
‏את כאן. את בחיים.
‏השלימי עם זה או שתבחרי בטירוף.
‏בלתי אפשרי.
‏אף אחד לא יכול היה לעשות את זה.
‏זה לא מה שאתה חושב.
‏את הרגת את קיידן.
‏אני יודעת מי הוא היה. ‏אני יודעת מה הוא היה בשבילך.
‏אין לך זכות להגיד את זה.
‏ואין לך זכות לעזוב את הר הגעש הזה.
‏לא אלחם בך.
‏לא אפגע בך. לעולם לא.
‏כבר פגעת בי.
‏עזבי אותי!
‏אתה האדם היחיד בעולם הזה ‏שקיוויתי שיקשיב לי.
‏מרסי, שחררי אותו.
‏אמרתי לך שאני זקוקה להדרכה של סליירק.
‏האמת היא שהייתי זקוקה לך.
‏דוויון שהכרתי, שבטחתי בו, שאהבתי,
‏אבד בחיים שכבר לא קיימים.
‏לא יכולתי להניח לזה להיות סוף הסיפור שלו.
‏לא יכולתי לתת לו למות לחינם.
‏כל זה היה טעות.
‏דוויון, אל תעקוב אחרינו.
‏עזבי אותנו, בבקשה.
‏בוא, ארנבון.
‏האלה.
‏אני זוכרת הכול. אני זוכרת מה עשית.
‏אני לא שופטת אותך.
‏אני לא בטוחה שיש לי זכות לשפוט.
‏אני לא בטוחה בכלל מה הפשע שלך.
‏הרגת את כולנו והחזרת אותנו לחיים.
‏עשית לנו עוול, ‏ובכל זאת, אנחנו יושבים פה ומדברים.
‏אני לא מתחרט על שום דבר.
‏אבל אתה כן מתחרט. ‏אני יודעת כי היית חייב להגיד את זה.
‏אתה מסוגל לשכנע כל אחד בכל דבר, ‏במיוחד את עצמך.
‏תתוודה. ספר לפילומנה הכול.
‏הורד מעצמך את הנטל.
‏היא לא תבין.
‏לשניכם יש סודות. האמת צריכה להתחיל איפשהו.
‏הראי לי את האקרוניקוס.
‏מה אם אני טועה לגבי הכול?
‏הוד מעלתך!
‏תודה לכוכב השחר שמצאתי אותך.
‏הקפטנית? מה קרה? ‏-מלחמה.
‏הנסיכות פתחה במתקפה מעבר לגבול.
‏ואביך, הוא זקוק לך.
‏כולנו זקוקים לך.
‏- מבוסס על משחק המחשב "דוטה 2" -
‏תרגום כתוביות: אסף ראביד