‏- סדרה של NETFLIX -
‏הסנאט מינה את דודך לעוצר,
‏והוא מינה את תיומיר לנציבה שלו.
‏אבא שלי?
‏חי אבל חולה.
‏חולה מדי.
‏הסוד שלו כבר לא סוד.
‏וזה לא הכי גרוע.
‏הקוריאלטאובי פתחו במתקפה לאורך הגבול,
‏הם טוענים שאנחנו אחראים לנפילת השמיים.
‏הם טוענים שתקפנו את מנה עצמה.
‏עליי לפגוש את אבי.
‏כמה זה?
‏רגע. אל תענה.
‏אני יודעת. פשוט… זו אותה תוצאה.
‏זה תמיד אותו דבר,
‏לא משנה מתי או היכן במסלול הירח מתפוצץ.
‏הכול ימות.
‏אך בעולם הראשון, זה לא מה שקרה.
‏הרס הירח שינה הכול, אבל החיים נמשכו.
‏הסרת הירח השני ייצבה ‏את מסלולו של הירח המטורף.
‏היא אפשרה לכלא להחזיק מעמד הרבה ‏יותר זמן מאשר בעולם הראשון.
‏אבל מה אם…
‏הנה.
‏כמובן.
‏זה היה מגן.
‏כשהגיע הסוף, ‏כוח המשיכה שלו הגן על העולם שלמטה.
‏מנה. אימא. מה זה עשה לך?
‏ברחו.
‏מה…
‏הקוריאלטאובי נסוגים.
‏הנהר הוא נקודת ההשקה של הגבולות הישנים.
‏מרבית כוחותיהם יחצו ‏אותו חזרה עד רדת הלילה.
‏והם יתקפו שוב כשהירח יעלה. ‏זה תמיד אותו דבר.
‏היום שלנו, הלילה שלהם.
‏לא.
‏זה שונה. זה חדש.
‏זה קורה לאורך הגבול כולו.
‏אצא לטיסות איסוף מידע נוספות ‏מעל לעמדותיהם הקדמיות.
‏אולי אוכל לגלות מה כוונותיהם ולעודד אותן.
‏עבור הקוטלת.
‏רגע.
‏זה מגנרל דרייסי, מפקדת צבא הנסיכות.
‏היא רוצה להיפגש.
‏הצעה למשא ומתן.
‏אני צריכה לחשוב.
‏דוד שלך שלח את הצבא הרגיל לחזית.
‏יחד עם רוב המשמר הפרטורי.
‏הלגיון הפרטי של תיומיר נותר ‏על מנת להגן על העיר הקיסרית.
‏"להגן" עליה.
‏אחייניתי היקרה.
‏ברוך שובך הביתה.
‏לאחר מתקפת הנסיכות,
‏שלחנו את הקוטלת וגרמנו לאבדות כבדות.
‏נאמר לנו שהגנרל שלהם הציעה משא ומתן.
‏אז הקרב מתקרב לסיומו?
‏לנסיגה שלהם יש ריח של מלכודת.
‏החיילים שלי כבר מתכוננים למתקפת הנגד.
‏החיילים שלנו.
‏החיילים שלי.
‏בואו לא נתווכח על סמנטיקה.
‏המצב בגבול אינו כפי שהוא נראה.
‏אני מאמינה שהאלפים נסוגו ‏כי הם גילו את מה שאני יודעת.
‏האיום עלינו לא נובע זה מזה, ‏אלא ממשהו גדול יותר.
‏לינה תסכים למשא ומתן ואם יתאפשר, ‏תחתום על שביתת נשק.
‏הנסיכה, בזמן שיצאת להרפתקה שלך
‏דמו של האימפריום נשפך. חיים אבדו.
‏את נוטשת את עמדתך בעת מלחמה, ‏חוזרת עם רעיונות שאינם תורמים
‏ומעזה לחשוב שאת יודעת מה נכון לכולנו?
‏את מטורפת בדיוק כמו אחי המסכן.
‏המועצה הסתיימה.
‏היא לא מבינה.
‏מעולם לא היו כאן כל כך הרבה אבירי דרקון.
‏איזה סיכון מפלצתי ‏דורש נשמות אמיצות רבות כל כך?
‏אנחנו בדרך דרומה. מצאנו אלדוורם בברוהייבן.
‏"תולעת זקנה"? זה מסוכן?
‏אלדוורם. זה הכי מסוכן.
‏דרקון גדול ביותר.
‏נהרוג אותו לפני שהוא יחסל ‏את העיירה ואת כל מה שמסביבה.
‏אבל אנחנו מסביבה. ‏-ואתם תמשיכו להיות כאן בבטחה.
‏אשמח לסיבוב נוסף. ‏-אביא שניים.
‏כאב ראש נוסף?
‏אני אומר לך, ‏לא אכפת לי כמה גרועים הסיוטים.
‏אתה צריך לישון.
‏אני בסדר גמור.
‏אתה נראה גמור.
‏מה שקרה לקיידן, מה שראית, זה היה נורא.
‏תן לזה זמן.
‏אלה על חשבון הבית.
‏זו הייתה התולעת הזקנה?
‏שם! זה מגיע מלמעלה.
‏הצילו!
‏בראם! עזור לי!
‏צאו. צאו הכי מהר שאתם יכולים!
‏בוא. תפוס את היד שלי.
‏מה הוא היה לעזאזל?
‏דוויון.
‏אני יודע.
‏האבירים, נושאי הכלים, הם… ‏-אני יודע.
‏בראם! בראם, השמע קול!
‏כאן.
‏אבא. אני בבית.
‏איפה אבא שלי?
‏בצריח, הוד מעלתך.
‏הוראה של העוצר שבארה, ‏למען בטחונו של הקיסר.
‏שרזי, את בבית.
‏חשבתי על הקיץ שבו קטפנו תאנים עם מירנה.
‏כל כך קר היום. תשירי לי?
‏זו אני, אבא.
‏זו מירנה.
‏מירנה?
‏כן. קראי לאימא שלך.
‏אימא לא איתנו.
‏אימא לא איתנו כבר זמן רב מאוד.
‏כן.
‏היא מתה לפני חמש שנים.
‏חמש שנים, כמעט בדיוק.
‏חמש שנים מחר. ‏-כן.
‏מחר בדיוק.
‏אני זקוקה לתבונתך, אבי.
‏אני זקוקה לעזרתך.
‏אני משני עולמות, חיים כפולים.
‏ואני כל הזמן מתבלבלת ביניהם.
‏וזה בסדר, אלא שמישהו מת.
‏ואדם אחר…
‏הגבר שאהבתי…
‏אינו הגבר שאהבתי בכלל.
‏ועכשיו הוא שונא אותי.
‏מהו זיכרון? מה בדמיון?
‏העולם מלא ברוחות רפאים. ואני לבד, אבא.
‏תאמיני לי אם אומר לך שאני מבין, בתי?
‏אני רואה את אימא שלך בכל מקום. ‏אני לא יכול להפסיק לראות את אימא שלך.
‏וכשהיא נעלמת,
‏היא לוקחת איתה את העולם.
‏אני זוכרת את היום שבו אימא מתה.
‏אני זוכרת את היום שבו שניכם מתם.
‏אחזתי בידך.
‏הוציאו אותי מהארמון.
‏בכיתי יחד איתך. קראתי בשמך.
‏בקושי הייתי אישה.
‏הייתי ילדה קטנה…
‏שלא יכלה לעזור לעצמה או לך.
‏לא בעולם ההוא.
‏ולא בעולם הזה.
‏עכשיו אני מבין. ילדה מסכנה שלי.
‏גילית את הסוד המפחיד ביותר ביקום.
‏ההורים שלנו, ולא משנה כמה הם אוהבים אותנו,
‏לא יכולים להגן עלינו מפני הכול.
‏וגם אנחנו לא יכולים להגן עליהם.
‏אהבה היא לא ליצור עולם מושלם,
‏נקי מנזק ונקי מכאב.
‏אהבה היא לחיות יחד בעולם כפי שהוא, ‏יהיה מה שיהיה.
‏חמש שנים מחר.
‏חמש שנים בדיוק.
‏חשבתי על אימא.
‏חשבתי על הסיבה שבגללה ‏היא בחרה לחיות חיי תמותה.
‏על הסיבה שבגללה היא בחרה במוות.
‏שאלתי אותה פעם, לפני הסוף, ‏התחננתי בפניה שתסביר.
‏היא אמרה,
‏"פי, קבלת המוות היא מעשה ‏הכוח האמיתי היחיד ביקום."
‏יצאתי בסערה.
‏הלב שלי נשבר.
‏לא הבנתי. לא אז.
‏אני חושבת שאני מבינה עכשיו.
‏בסופו של דבר, אף אל, אף מפלצת,
‏אף ישות קדמונית עתיקה ‏אינם מסוכנים יותר מייאוש.
‏יש דברים שעלייך לדעת.
‏ראיתי את הספר, אבא. קראתי אותו.
‏אני יודעת מה עשית ולמה.
‏אני אמורה להיות מזועזעת, ואני מזועזעת. ‏אני אמורה לכעוס, ואני כועסת.
‏עם זאת, אני יודעת איך הרגשתי כשאימא מתה, ‏וכשהתחלתי לחשוב שאתה עלול למות,
‏הייתי מוכנה לעשות כל דבר, ‏הכול, כדי שזה יהיה שונה.
‏אבל כל זה בשבילי?
‏אינספור יקומים ונשמות אבדו, בשבילי.
‏רק שזה לא מה שקרה. זה לא כל מה שקרה.
‏זו לא הישנות ראשונה של יקום חדש שנוצר מחדש ‏וגם לא השנייה.
‏היא לא העשירית, ‏לא מספר 100 ולא מספר 1,000.
‏היקום הזה הוא ניסוי מספר 12,403.
‏שנים עשר אלף…
‏בריאה היא עניין עדין.
‏נדרשו מאות חזרות
‏פשוט כדי ללמוד איך ליצור יקום יציב.
‏רובם מתו בצעירותם, ‏הכוכבים רתחו להם אל תוך הריק.
‏אבל את, בתי.
‏ביצירת העולם הזה, העולם המסוים הזה,
‏הסיבתיות הייתה השיעור השני.
‏וכל זה לחינם.
‏הקדמונים יברחו, הירח המטורף יתפוצץ.
‏רק שעכשיו זה ישים קץ ‏לכל החיים על כוכב הלכת הזה.
‏כפי שאמרתי, המגדל שלנו ישרוד את השואה.
‏וכך גם את. וגם אנחנו.
‏אתה אומר את זה ‏כאילו שהמחשבה משפרת את המצב,
‏כאילו שזה לא סיוט שאי אפשר להתעורר ממנו.
‏עולם מת נוסף, הכול למעני.
‏אבל את זה עליי לראות מת.
‏אבי האש!
‏ברוך הבא.
‏החלום שלי. חזרתי לחלום שלי. זה אומר ש…
‏אתה לא מת.
‏וגם לא חולם.
‏עם הזמן, אתה תיזכר, ‏בדיוק כפי שנשמת הגחלת זוכרת אותך.
‏נשמת הגחלת.
‏היא נולדה מחדש בתוכך.
‏אנחנו זה שהיה.
‏אתה זה שהוא.
‏כלי מת, כלי נבחר.
‏כבר עכשיו מופיע הטבע האמיתי שלך
‏כדי לתקן את הגוף שאתה קורא לו "עצמי".
‏נשמת הגחלת.
‏לפני כמה גלגולי חיים ‏החבאנו את נשמת הגחלת בתוך גוף כמו שלך
‏כדי להונות את השד טרורבלייד.
‏הגוף נשא אותנו אל העין.
‏הנסיכה.
‏זאת הנסיכה.
‏חלק מאיתנו. חלק ממך.
‏אתה מרגיש שזו אמת.
‏אני… אני מרגיש את זה.
‏והנסיכה…
‏כל מה שהיא אמרה…
‏אני חייב לפגוש אותה. לדבר איתה.
‏מחווה חסרת תועלת.
‏הירח יתפורר ויהרוס את העולם הזה.
‏מוות ולידה מחדש מצפים לכולנו.
‏רגע. על מה אתה מדבר?
‏תתרחקו ממנו, לעזאזל!
‏אל תתקרב.
‏אל תתקרב!
‏מה? איפה הוא? ‏-בראם.
‏מה עשית לדוויון? ‏-בראם.
‏זה אני.
‏עזור לי להרוג את היצורים האלה ‏לפני שיהרגו אנשים נוספים.
‏האחים שלנו.
‏הם פשוט…
‏הם קרעו זה את זה לגזרים.
‏ואתה…
‏מה ששינה את כל האנשים האלה שינה גם אותך?
‏לא.
‏זה משהו שימצא חן בעיניך עוד פחות.
‏מעולם לא עצרתי כדי לחשוב, כדי לצאת מעצמי,
‏כדי לראות את העולם הזה כפי שהוא באמת.
‏הייתי נחושה כל כך לעצב אותו כך שיתאים לי…
‏אלוהים. טרורבלייד. המעורר.
‏במה אני שונה מהם?
‏אני חייבת לך יותר מזה.
‏אני חייבת לך טוב מזה.
‏ואת תקבלי את זה, אני נשבעת.
‏סלחי לי, הוד מעלתך. ‏יש לי פקודות מהעוצר שבארה.
‏אביך זקוק לך יותר מכול כרגע. ‏את צריכה להישאר לצדו.
‏לדודי אין סמכות לתת לך הוראה כזאת.
‏שבארה אומר שאת משוגעת.
‏הוא אומר שחשיפה לסלע האדום
‏והאורקל הלוחש באוזנך שינו אותך.
‏והלגטי מסכימים.
‏דוד שלך חושב שגם הסנאט יסכים.
‏ואת? את מסכימה?
‏אל תילחמי בזה.
‏הוא ישתמש בזה נגדך.
‏הוא רק יחמיר את המצב שלך.
‏את מפקדת המשמר הפרטורי. ‏המשמר משרת את המשפחה שלנו.
‏אם תצייתי לפקודת העוצר, ‏אסיק מכך שאת מסכימה איתו.
‏נכנסת למקדש האורקל אדם אחד ‏ויצאת אדם אחר, אמרת דברים לא הגיוניים.
‏נעלמת ללא כל הסבר.
‏נאלצתי לחפש אותך ‏בהמון שטחים עוינים כדי להחזיר אותך הביתה.
‏מה את רוצה ממני? אני נאמנה לך.
‏ואני גם דואגת לך.
‏אני יודעת שההתנהגות שלי נראית בלתי יציבה.
‏לא אנסה אפילו להסביר,
‏אסתפק בכדך שאגיד לך ‏שהאורקל הציב בפניי בחירה.
‏יותר ויותר אני מבינה שבחרתי בחירה גרועה.
‏העולם לא צריך להיות מושלם.
‏אבל אני לא אסירה של אף אחד.
‏נסיכה, אם אתמוך בך, את חייבת להישאר.
‏ואת חייבת להנהיג.
‏זמנו את מה שנותר מהמשמר.
‏פנו דרך, מנוולים עלובים!
‏הנסיכה?
‏רק תני לי סיבה. ‏היא אפילו לא חייבת להיות טובה בכלל.
‏רד על הברכיים. תתחנן שאסלח לך.
‏תתחנן בפני אבי שיסלח לך, ‏ותתפלל שהוא ישמע אותך.
‏תתפלל שזה יספיק.
‏יש לכם שתי אפשרויות.
‏הראשונה היא לכרוע ברך.
‏את לא מוותרת על כס המלוכה.
‏מה אימא שלך הייתה אומרת?
‏היא הייתה אומרת שסוף כל סוף הבנתי ‏למה היא התכוונה.
‏אם אני רוצה להפוך לאלה,
‏עליי להתנהג כמו אלה.
‏נחש איזה מין אלה אני היום.
‏כולכם, הורידו את הנשק!
‏הם לא יורידו את הנשק.
‏הם יילחמו.
‏החיילים האלה שייכים לי.
‏ייתכן, אבל היא לא שייכת לך.
‏ארצה, בחורים.
‏ברוך שובך.
‏היית עסוקה.
‏עסוקה יותר משציפיתי.
‏עזבת את החזית.
‏קיבלת את הצעת המשא ומתן על דעת עצמך.
‏מישהי אמרה לי ‏שאני מסוגלת ליותר מאשר רק הרס.
‏האם פגעתי בך בחלום אחר? ‏-ההפך הוא הנכון.
‏הוד מעלתך?
‏חמש שנים בדיוק.
‏שרזי?
‏אני שומע אותך.
‏אני שומעת אותך שרה.
‏אבא!
‏אבא.
‏אבא, אני איתך.
‏זה…
‏זה בסדר.
‏מירנה.
‏אימא שלך כאן.
‏את לא שומעת אותה?
‏היא שרה בשביל שנינו.
‏האלה, חשבתי שמן הראוי שאבוא אלייך לכאן.
‏משום מה, כך אני מרגישה קרובה אלייך ‏יותר מאשר ביער.
‏ביליתי אלף שנים בקריאת תגר על המוות,
‏בהעמדת פנים שאני שולטת בכוחות הקוסמיים ‏שמעצבים את העולם שלנו.
‏אני מרגישה ריקה עכשיו.
‏זה דומה יותר למשאלות של ילדה קטנה ‏מאשר לקסם.
‏אני שוטה.
‏את חשה חסרת אונים.
‏אשמה.
‏אבא שלי עשה דברים מפלצתיים.
‏הוא עשה אותם מתוך אהבה,
‏אבל זה לא הופך אותם למפלצתיים פחות ‏או בשמי פחות.
‏והיית מבטלת את הדברים האלה.
‏הייתי כמוך.
‏חשבתי שאני יכולה לתקן את העולם ‏ולגרום לו להיראות כמו שרציתי.
‏זה לא עובד ככה.
‏אני לא יכולה להגיד לך מה לעשות, ‏או איך להרגיש.
‏אבל אני יכולה להקשיב.
‏אני יכולה לשאול את השאלה החשובה היחידה.
‏עם מה תוכלי לחיות? ‏איזה משקל יכול המצפון שלך לשאת?
‏וואו, אז אתה אלדוורם?
‏אני משהו. זה מורכב.
‏הנסיכה. אנחנו חייבים למצוא אותה.
‏אני חייב למצוא אותה. אני חייב לפגוש אותה.
‏רגע. המשוגעת מהבר?
‏היא תדע מה לעשות. היא תמיד יודעת.
‏לעשות בקשר למה? דוויון. ‏-הכול.
‏אתה רוצה ללכת להליו אימפריום. ‏ברגל. מהאופשטאט.
‏היי, אתה דרקון. דרקונים יכולים לעוף.
‏מה אם תהפוך לדרקון רק לזמן מועט ו…
‏כן, הוא לא אכל 20 שנה.
‏כן. רעיון גרוע.
‏בוא, עכבר קטן.
‏שלא תעז לקרוא לי עכבר.
‏דרקון או לא דרקון, אני אחסל אותך.
‏- מבוסס על משחק המחשב "דוטה 2" -
‏תרגום כתוביות: אסף ראביד