EN NETFLIX-SERIE
Senatet utnevnte din onkel til regent,
og har utnevnt Tihomir til stattholder.
Faren min?
I live, men syk.
For syk.
Hemmeligheten hans er ikke hemmelig lenger.
Det blir verre.
Coriel'Tauvi har startet en offensiv langs grensen,
og påstår at vi er ansvarlige for den fallende himmelen.
Påstår at vi angrep selve Mene.
Jeg må treffe faren min.
Hvor mange er det?
Vent. Ikke svar.
Jeg vet det. Resultatet er det samme.
Det er alltid det samme,
uansett når eller hvor langs banen månen eksploderer.
Alt dør.
Men det var ikke slik i den første verden.
Ødeleggelsen av månen forandret alt, men livet gikk videre.
Å fjerne den andre månen stabiliserte den gale månens bane.
Det gjorde at fengselet holdt mye lenger enn det ville i den første verden.
Men hva om…
Her.
Selvsagt.
Det var et skjold.
Da enden kom, beskyttet dens gravitasjon verden under.
Mene. Mor. Hva gjorde det med deg?
Løp.
Hva i…
Coriel'Tauvi er hakk i hæl.
Elva markerer de gamle grensene.
De fleste styrkene deres har krysset over igjen før kvelden.
Bare for å angripe igjen når månen står opp. Det er alltid det samme.
Dagen er vår, natten er deres.
Nei.
Dette er annerledes. Dette er nytt.
Det skjer langs hele grensen.
Jeg flyr mer rekognosering over deres fremste posisjoner.
Kanskje jeg kan finne ut hva de vil og oppmuntre dem.
For Slakteren.
Vent.
Det er fra general Drysi, kommandør i herredømme-hæren.
Hun vil møtes.
Et tilbud om forhandlinger.
Jeg må tenke.
Onkelen din sendte hæren til fronten,
sammen med det meste av Pretorianer-garden.
Tihomirs private legion ble igjen for å beskytte hovedstaden.
"Beskytte" den.
Kjæreste niese.
Velkommen hjem.
Etter at herredømmet angrep,
har vi sendt ut Slakteren og forårsaket store tap.
Det blir sagt at generalen deres vil forhandle.
Så kampen nærmer seg slutten?
Tilbaketrekningen deres lukter som en felle.
Soldatene mine mobiliserer seg allerede for motoffensiven.
Soldatene våre.
Soldatene mine.
La oss ikke kjekle om semantikk.
Situasjonen på grensen er ikke som den virker.
Jeg tror alvene trakk seg tilbake fordi de fikk vite om det jeg vet.
Det er ikke vi som truer hverandre, det er noe mye større.
Lina vil godta forhandlinger og, om mulig, forhandle frem våpenstillstand.
Mens du var på eventyr, prinsesse,
ble Imperie-blod utgytt. Liv gikk tapt.
Du forlot stasjonen i krigstid, kom tilbake med ubrukelige fakter,
og våger å tro at du vet hva som er best for oss?
Du er tydeligvis like gal som min stakkars bror.
Rådet er opphevet.
Hun forstår ikke.
Vi har aldri hatt så mange drageriddere her.
Hva slags grusomhet kan trenge så mange modige sjeler?
Vi drar sørover. Vi fant en Eldwyrm i Barrowhaven.
"Eldvarm"? Er det farlig?
Eldwyrm. Det er det farligste.
Den største typen drage.
Vi dreper den før den ødelegger byen og alt rundt den.
-Men vi er rundt den. -Og dere vil fortsette å være trygge.
-Jeg vil ha en runde til. -Jeg kommer med to.
Hodepine igjen?
Jeg bryr meg ikke om hvor ille marerittene er.
Du trenger søvn.
Det går bra.
Du ser ut som du er døden nær.
Det som skjedde med Kaden, det du så, var grusomt.
Gi det tid.
Huset spanderer.
Var det eldvarmen?
Der! Det kommer derfra!
Hjelp!
Bram! Hjelp meg med dette!
Kom igjen. Så fort dere kan!
Her. Ta hånden min.
Hva faen var han?
Davion.
Jeg vet det.
-Ridderne. Riddersvennene er… -Jeg vet det.
Bram! Gi lyd fra deg!
Her.
Far. Jeg er hjemme.
Hvor er faren min?
I Spiret, Høyhet.
Regent Shabarra beordret det for keiserens sikkerhet.
Sherzi, du er hjemme.
Jeg tenkte på den sommeren vi plukket fiken med Mirana.
Så kaldt i dag. Syng for meg.
Det er meg, far.
Det er Mirana.
Mirana?
Ja. Hent moren din.
Mor er borte.
Mor har vært borte en stund.
Ja.
Død i fem år nå.
Fem år, nesten på dagen.
-Fem år i morgen. -Ja.
I morgen, dagen.
Jeg trenger din visdom, far.
Jeg trenger din hjelp.
Jeg er fra to verdener, to liv.
Jeg forveksler alltid den ene med den andre.
Som er greit, bortsett fra at en mann er død.
Og en annen mann…
…mannen jeg elsket,
er ikke mannen jeg elsket i det hele tatt.
Og nå hater han meg.
Hva er hukommelse? Hva er innbilt?
Verden er full av spøkelser, og jeg er alene, far.
Ville du trodd meg, datter, om jeg sa at jeg forstår?
Jeg ser moren din overalt. Jeg kan ikke slutte å se moren din.
Og når hun er borte,
tar hun verden med seg.
Jeg husker dagen mor døde.
Jeg husker dagen dere begge døde.
Jeg holdt deg i hånden.
Jeg ble feid fra palasset.
Jeg gråt med deg. Jeg ropte navnet ditt.
Jeg var knapt en dame.
Jeg var bare ei lita jente…
…som ikke kunne hjelpe henne eller deg.
Ikke i den verdenen.
Og ikke i denne.
Nå skjønner jeg. Stakkars jenta mi.
Du har lært universets mest skremmende hemmelighet.
Våre foreldre, uansett hvor glade de er i oss,
kan ikke beskytte oss mot alt.
Og vi kan ikke beskytte dem.
Kjærlighet handler ikke om å skape en perfekt verden,
uten skade og smerte.
Kjærlighet er å leve sammen i verden som den er, samme hva som skjer.
Fem år i morgen.
Fem år på dagen.
Jeg tenkte nettopp på mor.
Jeg tenkte på hvorfor hun valgte å leve et dødelig liv.
Hvorfor hun valgte døden.
Jeg spurte henne en gang før slutten, tryglet henne om å forklare.
Hun sa:
"Fi, å akseptere døden er den eneste sanne makten i universet."
Jeg stormet ut.
Hjertet mitt var knust.
Jeg forsto ikke. Ikke da.
Jeg tror jeg forstår nå.
Når alt kommer til alt, er ingen gud, intet monster,
intet eldgammelt urvesen farligere enn fortvilelse.
Det er ting du må vite.
Jeg så boken, pappa. Jeg leste den.
Jeg vet hva du har gjort og hvorfor.
Jeg burde være forferdet, og det er jeg. Jeg burde være sint, og det er jeg.
Likevel vet jeg hva jeg følte da mor døde og da jeg trodde du hadde det.
Jeg hadde gjort hva som helst for å endre det.
Men alt dette, for meg?
Et multivers og utallige sjeler borte, for meg.
Men det var ikke det som skjedde. Det er ikke alt som skjedde.
Dette er verken den første utgaven av et nytt univers eller den andre.
Det er ikke den tiende, den hundrede eller tusende.
Dette universet er eksperiment 12 403.
Tolv tusen…
Skapelse er en delikat ting.
Det krevde hundrevis av utgaver
bare å lære seg å skape et stabilt univers.
De fleste døde tidlig, stjernene kokte bort i tomrommet.
Men du, datter…
Da jeg lagde denne spesifikke verdenen
var kausalitet andre leksjon.
Alt det for ingenting.
De Eldgamle vil rømme, og den gale månen vil eksplodere.
Men nå betyr det slutten på alt liv på denne planeten.
Som jeg sa, vårt Tårn vil overleve holocaust.
Og det vil du også. Det vil vi.
Du sier det som om tanken gjør det bedre,
som om det ikke er et mareritt jeg aldri våkner fra.
Nok en død verden, kun for meg.
Men jeg må se på at denne dør.
Ildfar!
Velkommen.
Drømmen min. Jeg er tilbake i drømmen min. Det betyr…
Du er ikke død.
Og du drømmer ikke.
Med tiden vil du huske, akkurat som ild-sjelen husker deg.
Ild-sjelen.
Gjenfødt i deg.
Vi er ham som var.
Du er ham som er.
Når et fartøy dør, blir et nytt valgt.
Selv nå kommer din sanne natur frem
for å reparere formen du kaller "selvet".
Ild-sjelen.
For flere liv siden gjemte vi ild-sjelen i en form som din,
for å lure demonen Skjærgrim.
Formen førte oss til Øyet.
Prinsessen.
Det er prinsessen.
En del av oss. En del av deg.
Du føler sannheten.
Jeg føler det.
Og prinsessen…
Alt hun sa…
Jeg må treffe henne. Snakke med henne.
En nytteløs gest.
Månen vil smuldre opp og ødelegge verden.
Ny død og gjenfødelse venter oss.
Vent. Hva snakker du om?
Slipp ham, for helvete!
Hold deg unna.
Hold deg unna!
-Hva? Hvor er han? -Bram.
-Hva har du gjort med Davion? -Bram.
Det er meg.
Hjelp meg å drepe de jævla tingene før de dreper noen andre.
Våre brødre.
De bare…
De rev hverandre i stykker.
Og du.
Endret det som endret alle de menneskene, deg også?
Nei.
Det var noe som du vil like mindre.
Jeg stoppet aldri opp for å tenke, å gå utenfor meg selv,
å se denne verdenen slik den virkelig er.
Jeg var fast bestemt på å forme den så den passet meg, og…
Guder. Skjærgrim. Besvergeren.
Hvorfor er jeg så annerledes?
Jeg skylder deg mer.
Jeg skylder deg bedre.
Og det skal du få, det lover jeg.
Tilgi meg, Deres Høyhet. Jeg har ordre fra regent Shabarra.
Faren din trenger deg mest nå. Du må bli ved hans side.
Onkelen min har ikke autoritet til å gi deg den ordren.
Shabarra sier at du er gal.
Eksponering for den røde steinen
og orakelet som hvisker deg i øret, har forandret deg.
Og legatene er enige.
Onkelen din tror at senatet også vil være enige.
Og du? Er du enig?
Ikke kjemp imot.
Han vil bruke det mot deg.
Han vil gjøre ting verre for deg.
Du er kaptein for Pretorianer-garden. Garden tjener familien vår.
Hvis du følger regentens ordre, kan det bare være fordi du er enig.
Du var en annen person da du kom ut av orakelets tempel, og snakket tull.
Du forsvant uten forklaring.
Jeg måtte jakte i milevis av fiendtlige områder for å få deg hjem.
Hva vil du med meg? Du har min lojalitet.
Og min bekymring.
Jeg vet at oppførselen min virker uberegnelig.
Jeg vil ikke engang prøve å forklare,
annet enn å si at orakelet ga meg et valg.
Og stadig mer innser jeg at jeg velger feil.
Verden trenger ikke å være perfekt.
Men jeg er ingens fange.
Prinsesse, hvis jeg støtter deg, må du bli.
Og du må lede.
Tilkall det som er igjen av garden.
Unna vei, ynkelige drittsekker!
Prinsesse?
Gi meg en grunn. Den må ikke være bra engang.
Ned på kne. Trygle meg om tilgivelse.
Trygle min far om tilgivelse og be om at han hører deg.
Be om at det holder.
Dere har to valg.
Den første er å gå ned på kne.
Så mye for å ikke gå ned fra tronen.
Hva ville moren din sagt?
Hun hadde sagt at jeg endelig forstår hva hun mente.
Hvis jeg skal bli en gud,
må jeg oppføre meg som en gud.
Gjett hva slags gud jeg er i dag?
Alle sammen, gi dere!
De vil ikke gi seg.
De vil slåss.
Disse soldatene tilhører meg.
Kanskje de gjør det, men ikke hun.
Ned, gutter.
Velkommen tilbake.
Du har hatt det travelt.
Travlere enn forventet.
Du forlot fronten.
Du godtok tilbudet om forhandlinger.
Noen sa jeg kunne gjøre mer enn bare å ødelegge.
-Gjorde jeg deg urett i enda en drøm? -Tvert imot.
Høyhet?
Fem år på dagen.
Sherzi?
Jeg hører deg.
Jeg hører deg synge.
Far!
Far.
Far, jeg er med deg.
Det…
Det går bra.
Mirana.
Moren din er her.
Hører du henne ikke?
Hun synger for oss begge.
Gudinne, jeg tenkte det var riktig å komme til deg her.
På en eller annen måte føles dette nærmere deg enn skogen.
Jeg har tilbrakt tusen år med å trosse døden,
ved å late som jeg er mester over de kosmiske kreftene som former verden.
Det føles tomt.
Mer som en liten jentes ønsker enn magi.
Jeg er en tåpe.
Du føler deg maktesløs.
Ansvarlig.
Faren min har gjort forferdelige ting.
Han gjorde det av kjærlighet,
men det var likevel forferdelig og i mitt navn.
Og du vil gjøre om på de tingene.
Jeg var som deg.
Jeg trodde jeg kunne fikse verden og få den til å se ut slik jeg ville.
Det fungerer ikke sånn.
Jeg kan ikke si hva du skal gjøre eller føle.
Men jeg kan lytte.
Jeg kan stille det ene viktige spørsmålet.
Hva kan du leve med? Hvilken vekt kan samvittigheten din bære?
Jøss, så du er en Eldwyrm?
Jeg er noe. Det er komplisert.
Prinsessen. Vi må finne henne.
Jeg må finne henne. Jeg må treffe henne.
Vent. Gærningen fra baren?
Hun vet hva vi må gjøre. Det gjør hun alltid.
-Gjøre med hva? Davion? -Alt sammen.
Du vil dra til Helio-imperiet. Til fots. Fra Haupstadt.
Du er jo en drage. Drager kan fly.
Hva om du ble en drage bare litt, og…
Ja, han har ikke spist på 20 år.
Å ja. Dårlig idé.
Kom, lille mus.
Pass på hvem du kaller mus.
Drage eller ei, jeg kommer til å banke deg.
BASERT PÅ VIDEOSPILLET DOTA 2 FRA VALVE
Tekst: Tina Schultz