EN NETFLIX-SERIE
Mirana.
Var inte rädd.
Jag är natt.
Jag är skugga.
Och du är inte ensam.
Du var aldrig ensam.
Kapitel 8
Du verkar inte ha blivit träffad.
Nej, det är inte det.
Det finns inget sår.
Gudar, jag kan känna dem.
Själarna.
Allihop.
Drakarna.
Thunder.
Alla är döda.
Det är bara jag nu.
Den sista draken.
Sista draken? Vi är det sista av allt.
Vi kanske inte behöver vara det.
Skapelsens pelare. Smedjan.
Vänta, vad? Nej.
Spränga det som är kvar av universum? Är det din plan?
Återuppbyggnad kräver förstörelse…
lilla mus.
Jag kände till det här stället.
Det kändes tryggt, som om det var den säkraste platsen i universum.
Och inget kunde skada mig.
Det var ett annat universum.
Det var en annan gudinna.
Selemene.
-Hon var inte den jag trodde. -Hon var bekymrad.
Tyngd på sätt som är svåra att förklara.
-Du minns henne. -Som jag minns dig.
Som jag minns Davion…
och jag sörjer honom med dig.
Fymryn.
Han förstörde allt.
Inte alla. Inte allt.
Jag vill hitta honom. Döda honom!
Nej, Mirana.
Han förtjänar det. Hans blod för alla de andras.
Jag krävde blodshämnd en gång. Jag ville ha ditt blod.
Du fick lida för min vrede.
Så många fick lida för min vrede.
Vad vann någon på det?
Död.
Tomhet.
-Detta. -Det är inte rättvist.
-Vad är inte rättvist? -Alltihop.
Allt han tagit. Inget av det är rättvist.
Det är förfärligt orättvist.
Men världen är inte rättvis.
Det är meningen att vi ska hitta varandra i mörkret
och trösta varandra medan mardrömmarna går över.
Mardrömmen han skapade kommer aldrig att gå över.
Jag är fast i hans mardröm.
Jag vet att det verkar så.
Åkallaren vet allt som går att veta.
Förutom en sak med större krafter…
något mer än vi och han har.
Min far misslyckades tusen gånger innan han ens lyckades en gång.
Jag kanske aldrig lyckas.
Risken finns.
Men är det bättre än det här?
Är det bättre än inget alls?
Nej.
Det är det inte.
Jag förbereder mig.
Det borde du också göra.
Filomena.
Pappa.
Var är hon? Var är Mirana?
Svara mig, din jävel!
Nej.
Lina är borta. Mirana nu.
Vad har han gjort med henne?
Var fan är hon?
Solen går alltid upp.
Jag önskar jag hade din tro.
Följ mig.
Följa efter dig? Det här är en labyrint.
Jag vet vägen ut. Jag har varit här förr.
Det var klokt av dig att skicka iväg dem.
Jag låter dig inte skada dem.
Jag har ingen anledning att skada dem.
Dalen, tornet, de är till dig.
De var alltid till dig.
Du hatar mig, men du ska leva.
Är det allt?
Nej. Du får inte spela offer.
Offer?
Och fegis.
Du kan inte ens titta på mig.
Se på mig.
Jag gjorde ett val du inte kunde leva med.
Ett barns val.
Mitt val. Du tog det ifrån mig. Nu har du tagit ett till.
Jag underlättade det oundvikliga.
Menes ljus! Kan du höra dig själv?
Du "hjälpte det oundvikliga",
som om världen var ett sjukt djur som skulle befrias från sitt lidande.
Jag ser dig nu.
Du är så rädd för att ha fel att du inte ens försöker göra det rätta.
Jag tänker inte låta galenskapen förtära dig som den har förtärt mig.
Ett sista offer kan garantera det.
Archronicus.
Utan den kan du inte frammana Smedjan.
Jag memorerade den. Jag behöver den inte.
Du memorerade ord.
Begrepp, idéer med namn, som vilka namn som helst.
Precis som mitt namn, nu bortglömt och okänt.
Det är bara information. När det är utplånat är det borta för alltid.
Det gör du inte. Att återskapa den kunskapen skulle kräva…
En livstid, ja.
-Minns du Sturmwolke Tor? -Ja.
Jag försöker verkligen låta bli.
Håll i den.
Galet. Dumt. Nu kör vi.
Experiment 12 403 blir det sista.
Jag vill inte slåss mot dig.
Tvinga mig inte att slåss mot dig. Jag kan inte låta dig förstöra boken.
Din dotter vill inte slåss mot dig.
Men personligen?
Jag kan knappt bärga mig.
-De kommer att döda varandra. -Det är inte Davions plan.
Han vinner tid åt dig.
Jag vet att han verkar impulsiv och vårdslös.
Som om han inte förstår vad som står på spel, men det gör han.
Han ser det vi inte kan se.
Han ser vad som måste göras.
Hur man vinner.
Och han klarar det.
Davion slåss.
Han slåss som fan.
Särskilt när kampen ser hopplös ut.
Förstå mig…
Även om jag lyckas…
är konsekvenserna för dig, för er alla…
Jag gick över till Drakfästet när jag var 12 år.
Jag visste vad det innebar. Det här är inte annorlunda.
Trodde inte jag hade evigt liv.
Trodde inte nån skulle vilja se mig död heller, men…
Det är samma sak, antar jag. På mina villkor.
Och om min far har rätt? Om jag bara fördömer oss alla?
Vi verkar redan fördömda.
Vi är inte fördömda.
Inte helt.
Inte än.
Ers Majestät.
Vi fruktade det värsta. Du…
Du var ensam.
Jag var aldrig ensam.
Filomena.
Du vet vad du måste göra.
Jag känner din far bättre än nån annan.
Kanske bättre än du.
Väldigt lite händer som han inte vill.
Väldigt lite händer som han inte har förutsett.
Du kan inte lura honom.
Du kan inte överlista honom.
Du kan inte önska att du är snabbare.
Om du försöker slå honom i det här spelet…
hans spel…
kommer du att förlora.
Du har min dotter att tacka för dina omständigheter.
Hon hjälpte mig att inse Smedjans potential.
Jag behöver inte döda dig för att ta din kraft.
Jag håller din essens i min hand.
Du har ett vapen. Du har ett val.
Din far älskar dig. Han tror han kan skydda dig.
Han ville bygga en perfekt värld åt dig,
han förstår inte att en sådan inte kan finnas.
Hjälp honom att se världen som den är.
Hjälp honom leva i den, med den.
Du älskar honom. Berätta sanningen.
Och avsluta det här.
Gudinna.
Det spelar ingen roll var du gömmer honom.
Han är bunden till Smedjan vart han än går.
Jag kan göra anspråk på honom med en tanke.
Men det gör du inte.
Pappa, vi måste avsluta det här.
Snälla.
Sturmwolke Tor. Du är galen. Du dog nästan vid Sturmwolke Tor.
Det var inte min bästa idé.
Jag ska bara ligga här en stund om det är okej.
Ja, visst. Vill du ha en kudde? En halstablett?
-Dra åt helvete. -Hallå, spara lite.
Jag vet inte var i de sju helvetena det finns mer.
Har ingen aning.
Du skulle ta deras parti.
Nej, pappa. Aldrig.
Jag trodde jag skyddade dig.
Skyddade mig?
Det dök upp för ett tag sen, utan förvarning.
Jag sökte, men det finns inget botemedel.
Magin som ger oss odödlighet saktar ner rötan, men tar inte bort den.
Jag vet inte vad det är eller vad som orsakat det.
Jag kan bara säga dig att jag är svagare idag än igår.
Imorgon är jag ännu svagare.
Vad är det för fel på mig, pappa?
Är jag okej?
Ingen magi, vetenskap eller gudinna kan bota mig.
För att bli botad måste jag bli nån annan än jag var och ännu är.
Sjukdomen är en del av mig. En önskan att bli av med den räcker inte.
Jag kommer att dö, pappa.
Ingen kan ändra på det. Inte ens du kan ändra på det.
Filomena. Jag vet.
Jag har alltid vetat.
Jag trodde…
Jag hoppades…
att vi… du…
skulle ha lite mer tid.
Tiden är ute för oss.
Det är fullbordat.
Jag antar att det blev bättre när jag gick min väg.
Det brukar det bli.
Det du gjorde, det var…
En hemsk plan?
Modig.
Och väldigt mänsklig.
När du var liten bad du mig om ett dockhus.
Jag förstod inte varför, men jag kunde inte neka dig något.
Jag trollade fram en byggnad baserad på palatset Hurra'agdu.
Allt stämde in i minsta detalj.
Jag minns det.
Jag minns att jag började gråta.
Glädjetårar, trodde jag.
Tills du krävde att jag skulle ta bort huset.
Jag ville ha ett dockhus som jag tänkte mig det, inte som du.
Ja.
Så vi anlitade Nattsilverskogens bästa hantverkare
för att bygga ett nytt.
Du satt hos honom, såg honom arbeta.
Du ville förstå det, så du kunde laga huset om det gick sönder.
Det är vackert. Jag har kvar det.
Inget är bortom räddning.
Pappa, jag har funderat.
Det kanske finns ett annat sätt.
Ett bättre sätt.
Du är Ögat. Solen över våra huvuden.
En konstant i universum, förenad med alla stjärnor,
förenad med alla universum.
Du minns vad som fanns innan
och din gudomliga gnista förbinder dig med Skapelsens pelare.
Ögat bär med sig medfödd kunskap
om saker min far behövde tusentals upprepningar för att lära sig.
I 15 nivåer och otaliga verkligheter hittade jag en konstant.
Solen på himlen. Worldwyrm.
Du vill att jag återställer verkligheten jag kom ifrån.
Jag vill inte nåt av detta.
Men du kan återställa allt som det var.
Jag förstår vad jag ber om.
Du ber mig att rädda det jag älskar genom att låta det jag älskat dö.
Luna, Marci, ni alla.
Jag önskar jag kunde ta farväl igen.
Men min förvirring är på sätt och vis en välsignelse…
Det innebär att jag hade tur som hade dig i mitt liv.
Jag glömmer dig aldrig.
Jag älskar dig.
Du är de bästa delarna av mig i alla universum.
-Jag är redo när du är det. -Jag tror det kan göra ont.
Det gör det alltid.
Låt ditt sinne nå ut.
Ignorera den fysiska världens illusion.
Se pelarna som de verkligen är.
Locka dem till dig.
Vänta.
Nej, Mirana. Det är okej, jag är okej.
Jag brukade tycka att mitt namn var det viktigaste i världen.
Nu vet jag att det är hur jag blir ihågkommen som räknas, och av vem.
Även om det fungerar är du det sista jag ser.
Jag ska se dig dö med vetskap om att jag var orsaken.
Du är inte orsaken.
Jag kan släppa dig och honom.
Jag vet inte om jag kan döda dig.
Det här är mitt val.
Det jag vill.
De flesta män skulle ju säga det motsatta.
Jag är inte som de flesta män.
Kom hit. Kom till mig själv.
Vi gör det tillsammans.
Tänk på den gamla världen som du minns den
och släpp den här världen.
Släpp den, Mirana.
Släpp allt.
Var det allt?
Jag kände att nåt hände.
Sen var det som att inget hände.
Mindre än ingenting.
Du.
Det finns bara en sak kvar.
Ditt huvud.
Nej.
Nej, döden är bättre än du förtjänar.
Stanna och ruttna. Helvetet passar dig.
Han vet.
Han vet bättre än nån av oss.
Han ser ut som sin mamma.
Ge honom till mig. Jag bär hem honom.
Han var min vän.
Han var min bror.
Jag bad för honom…
men jag tror inte det behövs.
Gudarna känner honom.
I ett annat liv hade du en dröm.
En ny värld.
En bättre värld.
Vi bygger den, du och jag.
Sol och måne, tillsammans.
Tillsammans.
Aldrig mer.
Och du ber inte om något i gengäld?
Ingen kan stjäla boken från dig. Ingen skulle våga.
Det är min gåva till dig.
En gåva från en gudinna är mer än en gåva.
Det är en gudomlig ynnest.
-En ynnest? -Din skuld är betald.
Berätta.
Hittade du allt du letade efter?
Älskar du mig?
BASERAT PÅ VALVES TV-SPEL DOTA 2
Undertexter: Lars Lövgren