Hvor er vi?
Vi elsker å gjøre det uventede med Scott Lang.
PRODUSENT
Han er den mest undervurderte figuren.
Jeg husker da vi laget den første Ant-Man-filmen.
Da vi kunngjorde at vi skulle lage den,
så folk rart på oss og sa: "Seriøst, Ant-Man?
"Skal dere lage film om det?"
PRODUSENT
Vi visste det ikke.
"Vil Ant-Man fungere? Vil folk se den?"
REGISSØR
Heldigvis likte publikum Scott Lang.
Jeg tror de gjorde det av samme grunner som meg.
Pappa!
Du kan ikke bare komme hit.
Jeg vil være i livet hennes.
Han er ikke superforsker eller milliardær.
Men en vanlig fyr som ved en tilfeldighet fikk tak i drakten
og teknologien, og ble dratt inn i et utrolig Marvel-univers.
Da vi begynte med Ant-Man, var vi en ganerenser.
Fordi vi alltid kom etter Avengers-historien
med den kolossale finalen som overveldet folk.
Og våre filmer var lette, morsomme og søte.
Men så ble Ant-Man nøkkelen til å redde et univers, bokstavelig talt...
Hva om vi kunne gå inn i kvanteverdenen?
...i Endgame.
Og det trodde jeg ikke folk forutså
etter hans første opptreden.
Så ut fra den tradisjonen tenkte vi:
"Hva med nok en Ant-Man-film?"
Og da tenkte vi: "La oss bruke denne filmen
"til å starte fase fem."
Filmen som starter fase fem er Ant-Man and the Wasp: Quantumania.
Det var veldig spennende
å vite at det vi gjorde,
antakelig ville overraske noen.
De ville tenke: "Utrolig at dette er en Ant-Man-film."
Kutt!
Pappa!
"Et råd.
"Pass på de små menneskene."
Klar? Kang går inn.
Klar.
Så du ser ham.
Og så sprenger jeg det.
Kamera vil ikke se Kang før. Vi vil se Paul
og Scotts uttrykk når han ikke vet hva det er.
Han dytter henne inn.
Så blir han sprengt bort.
Så viser vi Kang.
Jeg har alltid visst at det ville bli stort å bygge for en slik film.
Som barn var jeg stor fan av Fantastic Four og Avengers,
og jeg husket historiene
der Doctor Doom krympet, og jeg innså:
"Det er hele sivilisasjoner der nede."
Det er verdener inne i verdener, og de er befolket.
Og ville det ikke ha vært stort å ta for seg det?
Fra dette kom de første frøene til Quantumania.
Dette ble etablert i andre film...
Mamma?
...der Janet reddes fra kvanteverdenen.
Vi antyder hva kvanteverdenen kan være
og at det kanskje er mer enn et livløst tomrom der nede.
Det er skjulte detaljer om du spoler tilbake og senker farten
i den andre filmen. Du ser noe som ligner subatomiske byer.
Det er meg.
Hun har på seg ukjente klær.
Et sted i bakhodet
visste vi at om vi kom til en tredje del,
at frøene til den ideen,
frøene fra å gå fra små San Francisco-krimfilmer
til en episk sci-fi-film som har mer til felles med Ringenes Herre eller Star Wars,
det var utgangspunktet for Quantumania.
Men vi ville at filmen skulle stå på egne ben.
Vi laget konseptillustrasjoner i et år.
Den lengste konsepttida jeg har hatt på en Marvel-film.
Det er kult hvordan denne hetta henger over.
Du ser knapt øynene, så når hetta tas av...
Før vi slipper...
Det påvirket meg mye å gå gjennom
science fiction-bøker fra 60-, 70- og 80-tallet
og se på omslagene deres.
Alle handlet om sprø verdener.
Men du kan nok ikke lage en slik film uten å se på Moebius.
Ting som Lyn Gordon.
Vi vurderte alt.
Det beste med...
...en oppfølger
er at du kan jobbe med folk du har jobbet med før.
Du kjenner folk.
Du må ikke møte fremmede og føle deg fram.
Får du lage en tredje film i en serie,
har du vært sammen med noen av skuespillerne i årevis.
Dermed får du tillit til historien din.
Den gis liv av utrolige skuespillere
og valgene vi gjorde for den første filmen.
Og du ser på skuespillere som Evangeline Lilly, Paul Rudd,
Michael Douglas og Michelle Pfeiffer, som ble med i den andre filmen.
Dette er store talenter.
Skuespillere i verdensklasse
som overbeviser verden om denne galskapen.
-Vis oss det! -Vis oss det!
Dere vil elske det.
Det får vi se på.
Scott Lang har hatt mye å ta inn over seg.
I starten av filmen har hendelsene i Endgame skjedd.
Og jeg tror at for første gang på mange år
kan Scott ta en pust i bakken,
være sammen med datteren sin
og bare nyte livet.
Men den freden varer ikke lenge.
Pappa!
Scott er en far som innser at han har tatt med datteren sin
inn i denne verdenen.
Og nå innser han: "Jeg kan ikke gjøre dette
"like uforsiktig som vanlig.
"Jeg må beskytte datteren min."
Så jeg prøvde å bruke den sympatiske
"hvermannsen"-sjarmen til Paul Rudd.
I tillegg kan han si enhver vits og gjøre den ti ganger bedre
bare ved å si den.
Det er som camping. Vi elsker camping.
Vi har aldri campet.
Men vi har snakket om det.
Han finner på stadig nye måter å tilnærme seg en scene på.
Vi jobber veldig hardt med manus
så det blir slik vi vil. Så filmer vi.
Men vi roter det alltid til, og ni av ti ganger
kommer Paul på en bedre og morsommere fortellermåte.
Nobelprisen din er i posten.
Det bør den være. Jeg sparte åtte spenn.
Herregud, jeg beundrer deg.
Takk.
PYMvanDYNE-STIFTELSEN
Det var morsomt at Evangeline Lilly var en renhårig, høystatus,
svært kompetent og effektiv person.
Hun overrasket meg med sine presise framføringer.
Hun har vært flott i denne filmen.
Ikke noe pizza i kvanteverdenen?
Nei. Ikke noe.
Du kan snakke om det, mamma.
Det har vært veldig vanskelig.
Fordi jeg...
Når jeg spiller Hope i en ny film,
må jeg finne henne opp på nytt.
Jeg må finne ut hvem hun er nå,
hvordan det ser ut og hvordan sikre
at det ikke virker som et helt annet menneske.
At det er en kontinuitet. At du ser Hope
og føler henne.
Kanskje glidning inn ikke sant?
-Jeg ser en hel ting. -Ja, det er et kraftfelt
helt rundt denne tingen.
-Ok. -Så på grunn av det,
gå litt inn,
og så gir jeg tegn til...
Du må gjøre noe. Der graver du etter tingen.
Jeg pleide å snakke spøkefullt om den første filmen.
Som om hun alltid var i dårlig humør og umedgjørlig.
Vi kan prøve dette, og når han mislykkes, gjør jeg det selv.
Men alt i den andre filmen droppet jeg det,
for hun hadde det mye bedre.
Så i hver film tenker jeg: "Hvem er hun og hvordan spiller jeg det?
"Og hvordan sørge for at det ennå er Hope?"
Det har vært en velkommen utfordring.
Dødsbra.
Hadde bare Cap sett deg nå.
I Ant-Man and the Wasp
fikk Hope moren sin tilbake fra kvanteverdenen
og var svært glad for det.
Jeg tror hun kan ha hatt småjentefantasier
om gjenforeningen.
Mamma og jeg skal fortelle hverandre alt.
Vi blir bestevenner.
Jeg har savnet deg slik.
Jeg har savnet deg også, gullungen.
Det vi ikke ser mellom forrige film og denne,
er at hun ikke var så åpen.
Hun var ikke så intim og sårbar.
Ikke rør dere.
Det var en avstengt del av henne som Hope ikke fikk tak i,
og det gjør vondt.
Hope og Janet prøver å lege hullene i forholdet sitt.
Så du har studert kvanteverdenen?
Hvorfor spurte du ikke om den?
Jeg prøvde, mamma.
Mye.
Du ville aldri snakke om den.
Michelle og jeg var opptatt av den delen av historien.
Vi brukte mye tid på å gjøre den veldig ærlig.
Den skulle ikke forskjønnes.
Spenningen mellom dem skulle ikke være søt.
Du sa det ikke var noe her nede.
Hvorfor nevnte du ikke dette?
Hope, jeg skal forklare alt, men nå...
-...må du bare tro meg. -Så få meg til det!
Jeg begynte å bli begeistret for filmen
da vi snakket om Janet.
Janet, hva mener han?
Dette er Janets historie om tilbakevendende vold.
Dette er Michelle Pfeiffers Nådeløse menn.
Og hvor mange verdener dør
om du slipper ut?
Ikke din.
Dette er den filmen med en legendarisk filmstjerne,
og fortida vender tilbake for å ødelegge familien hennes.
Og Michelle ga figuren så mye lidenskap og skyldfølelse.
Jeg kunne ikke slå ham. Han var for sterk.
Hva gjorde du?
Dette er den første filmen der vi blir kjent med Janet.
Jeg tror hun sliter med en følelse av å være outsider.
Det er interessant. Jeg var ikke så lenge på den forrige filmen.
Og kutt. Ja. Flott.
Jeg tror jeg ennå følte meg som outsider da jeg forlot den forrige,
fordi rollen min var liten.
La oss dra hjem.
Men her kjempet vi sammen
lenge.
Jeg sa til og med til Michael en dag:
"Jeg er glad for å bli kjent med deg på denne filmen."
Vi ser og lærer av hverandre.
Og Michael er styrtmorsom
uansett hva han må si.
Jeg elsker maur.
Jeg...elsker maur.
Det er noe morsomt med
å gå inn i denne andre verdenen, kvanteverdenen.
Og alt er lov.
I disse filmene oppdaget jeg hvor morsom
Michael Douglas er.
Har du lest boka mi?
Hvert ord.
Jeg tror publikum generelt tenker på Michael
i sexy thrillere.
Han har en kommanderende stemme og er en utrolig dramatisk skuespiller.
Men han er veldig morsom.
Hun hadde spørsmål, ok?
Jeg kan ikke for at folk inspireres av meg.
Han tilhører Hollywood-eliten.
Så det var spennende å få ham som Hank Pym i den første filmen.
For 40 år siden laget jeg en formel som endret atomenes relative avstand.
Hva betyr det?
Jeg lærte meg å endre avstanden mellom atomer.
Og å skape figuren Hank, som er en veileder for Scott.
Men han er skurkaktig.
Hank, jeg er tyv. En god en, men dette er sinnssykt.
Hank er moralsk tvilsom
og kan være sær.
Men jeg elsker Michaels energi i denne filmen.
Jeg ville ha fått deg ut med maur.
Vet dere hva? Familiemøte.
Hva med familiemøte?
Er det ikke det vi har?
Om dette.
Om at dette er greit for alle.
Vi begynner.
Vi diskuterte tidlig hvem som skulle være skurken i filmen,
og vi elsket at Ant-Man kjempet mot en viktig Marvel-skurk.
Du er en interessant mann...
...Scott lang.
Vi kom på Kang Erobreren,
siden jeg har vært fan av Kang i tegneseriene siden jeg var barn.
Det var spennende å ta avengeren
som kan oppfattes som den minste av dem,
og la ham kjempe mot denne mektige multivers-skurken.
Er du en avenger?
Har jeg drept deg før?
Hva?
Alle blandes sammen etter en stund.
Publikum har sett en versjon av denne figuren i serien Loki.
Så vilt.
Han som gjenstår.
Det er en veldig annerledes figur. En variasjon.
Han som gjenstår, er en liten fyr som gjemmer seg på slutten av tida,
og dette er fyren han er redd for.
Dette er Kang Erobreren.
Dette er versjonen alle andre versjoner av ham er redde for.
Så redde at de overfalt ham og forviste ham til kvanteverdenen.
Hva slags sted er dette?
Når jeg kommer ut herfra,
kan jeg ta det universet jeg vil.
Ant-Man-franchisen i MCU har en klar etikk
KANG EROBREREN
og en klar rytme.
Jeg hadde fordelen av å gå inn i noe som alt var i gang.
I dag erobrer vi evigheten.
Marvel-filmene er best når du har en skurk
som er en fengslende figur.
En skurk med en klar agenda...
Vær glad for at jeg trenger deg.
Og en skurk som har en side
du kjenner deg igjen i, tross deg selv.
Vi ville at Kang skulle legemliggjøre det.
Vi skal komme oss vekk herfra.
Hun skal åpne døra,
og du skal være der.
Hva gjelder kostyme,
er Kang en futuristisk figur.
Han er svært fremmed for vår kultur og vår verden.
Så han ser glatt og futuristisk ut.
Det er det erobrere gjør.
De brenner den ødelagte verdenen.
Og lager en ny.
Det er alltid utfordrende å bringe
en Marvel Comics-figur fra en todimensjonal side
til en levende person i en film.
Fordi nesten alle disse figurene
kom fra 60-tallet.
Men vi likte alle disse tingene.
Så hvordan skulle vi lage 21. århundre-versjonen av dem?
Få den visuelle stilen i tegneseriene til å føles virkelig.
Dette var nok det vanskeligste kostymet å lage i filmen.
På konseptillustrasjonene så du ikke hva stoffet var.
Om det var hardt eller mykt, så vi måtte eksperimentere.
KOSTYMEDESIGNER
Dette er nok tredje versjonen av vår løsning på problemet.
Peyton var veldig interessert i linjene i dette...
Det var denne linjen.
-Ja. -Akkurat som i tegneserien.
Han ville ha kragen så stor og disse linjene som strømmet ned.
KOSTYMEANSVARLIG
Men de måtte deles opp for å tillate mer bevegelse.
I begynnelsen brakte de hele kostymet til traileren.
Og jeg tenkte meg om.
Og da jeg tok det på, tenkte jeg: "Denne er perfekt."
Det er sjelden du sier: "Denne er perfekt."
Det er en energi i drakten.
Den får deg til å stå rett opp.
Det er slik den er laget.
Det er noe mystisk ved den. Den er ikonisk.
PRODUKSJONSDESIGNER
Noe av det vanskeligste
fra et designståsted var å prøve å finne balansen
mellom at noe er kjent,
men ikke er helt det du tror.
Jeg så tidlig på
naturfotografering og elektronmikroskopi,
og å prøve å finne farger og teksturer
for å forvandle det fra
noe hardt og teknologisk
til noe mer organisk.
Og den balansen er vanskelig å få til.
Jeg begynte med noen skisser,
satte sammen noen referansebrett og -materialer for Peyton,
for å skape atmosfæren i verdenen.
Se opp. Snurr rundt.
Den kommer inn.
Og pang!
Se på ham. Få ham vekk.
De skapte en spektakulær verden.
Vi jobbet med relativ ny teknologi,
Volume, der de projiserer
i 3D, helt rundt deg på scenen.
Du ser filmomgivelsene dine og må ikke late som.
Dette forandrer alt vi vet om livet.
Om evolusjonen, vår plass i galaksen...
Faen i helvete!
Han ser ut som brokkoli.
Når man bruker Volume,
må man designmessig starte tidlig...
Greit, dere. Vi begynner nå.
...for å mate prosessen. Det er som å gjøre etterproduksjon først
og samle førproduksjon, produksjon og etterproduksjon.
Så du faktisk kan filme på det.
Gi oss så mye i kameraet vi kan slik at det ser virkelig ut.
Ikke bare det. Vi hadde utrolig fantasifulle
figurer, som fra en annen verden,
og kostymene og sminken.
Du følte at du kom inn i
et merkelig, skremmende og magisk univers.
Når vi går inn i vår...
Michael og Evangeline er her.
Steinfyr i bakgrunnen.
Ikke sant, dere? Jeg tror vi kan bruke ham her.
Dere får ham i forgrunnen.
Som svevende steiner i forgrunnen.
Dette ville ha vært flott.
De største utfordringene i filmen er å finne opp hver stil
og idé fra grunnen av.
Og i hver tilnærming spurte vi oss selv:
"Hva er kvanteversjonen av dette?
"Hva er kvanteversjonen av romvesener?"
Vi kaller dem romvesener, for det er
begrepet vi er vant til.
Men de er ikke det.
Det er en helt annen verden og måte
å se på arter og liv på.
Vi måtte bli ganske ekstreme.
Det skulle bli helt annerledes enn vår verden.
Det skulle være et flyktig univers.
SPESIALEFFEKT-DESIGNER
Vi skapte svært uvanlige design.
Dette er pikselmannen, en favoritt.
Han skal se ut som
en samling piksler som svever i verdensrommet.
De samles og blir en menneskekropp.
HÅR- OG SMINKEDESIGNER
Vi hadde en vidunderlig fyr, kintsugimannen.
Denne vidunderlige mannen var stuntmann.
Så vi visste at han måtte utføre stunt.
Så jeg ønsket en robust sminke.
Han kunne ikke ha noe så skjørt som dem.
Vi dekket ham helt, og han hadde proteser.
Disse er bygd opp
slik at han ser litt knust ut.
Vi hadde også en herlig fyr vi kalte båndmannen
fordi jeg ville det skulle se ut som om ansiktet hans ble nøstet opp.
Så vi tegnet en bandasjeeffekt på ansiktet hans.
Det kom av bånd,
men innsiden av båndene var mørkeblå.
Så du bak på skallen,
så det ut som innsiden av hodet hans.
Noen av tingene klarte du ikke å lage fysisk.
Det ville ha vært vanskelig å lage dem med hendene.
Så jeg brukte 3D-utskrift som en gal.
Det var første gang jeg laget en 3D-utskrevet form og produserte deler
som skulle gå i ett med huden.
Du kan lese manus og tenke:
"Jeg sliter med å forstå hva det er som begrep."
Så går du inn i det, slenger ut ideer
og tegner ting.
Og så får det ofte et eget liv.
Et godt eksempel ville ha vært kontrollen over Krylars yacht.
Hvor er kontrollene?
Det er kontrollene.
Hva faen?
Først ble det kalt en dielektrisk gel.
Den brukes til å gjøre elektriske komponenter vanntette.
Det er en svært klissete, slimete gelé,
og vi har ingen nytte av den.
Men jeg blandet den med et annet materiale
og klarte å herde den og endre egenskapene,
så den ble mye nyttigere som protese.
La oss starte den!
Noen ganger må du eksperimentere,
og jeg syns det fysiske resultatet ble flott.
Og Michael Douglas var helproff.
Hallo.
Hei.
Drakk du dynnet?
Hvorfor forstår jeg deg?
Flott. Det er dynnet.
Dere, dynnet virket!
Veb er bare en flekk med rare, ekle armer.
Hei. Jeg heter Veb.
Jeg... Hva?
Dette er utrolig fordi det er så rart.
Vi visste at noen måtte være i den slik at den ble levende,
selv om figuren er helt dataanimert.
Du ønsket å føle personligheten og framføringen.
Jeg har hull.
Vi kom tidlig på å invitere David Dastmalchian
tilbake til Ant-Man-franchisen
for å spille en helt annen figur enn han hadde spilt
i de første to filmene.
Det er Kurt. Fem år i Folsom.
En trollmann på laptopen.
-Hyggelig å møte deg. -Deg også.
Peyton fortalte om rollen. Det var nytt for meg.
Hvordan skulle dette se ut? Hvordan involvere meg?
Skulle jeg gå i studio og lage stemmen?
Jeg ønsket
å kunne være på settet.
Et stort hull.
Hvor mange hull har du?
Unnskyld. Personlig spørsmål?
Jeg har ingen hull.
Da jeg første gang gikk inn på
settet til kvanteverdenen,
var det som om barndomsdrømmene om å lage film ble virkelige.
Det foregikk så mye praktisk settbygging
og så all den praktfulle fantasien.
Vi skal lage Marvels svar på Trollmannen fra Oz.
MANUSFORFATTER
En sinnssyk mulighet.
Kan du lese tanker?
Ja, og jeg skulle ønske jeg ikke kunne.
Alle er avskyelige.
-Kan du slutte å tenke det? -Unnskyld.
Jeg hadde det så gøy fordi jeg fikk skrive litt av Marvel-universet
som føltes som noe nytt.
Ta av dere hettene... Slipp ham,
ta av dere hettene og vis at dere er lodne,
søte små uglevesener.
Vi fikk befolke det med mange skapninger,
subkulturer og språk.
Det er utrolig.
Det var så mye tenkning bak alt du ser på kamera,
mens jeg sitter foran kamera og sier:
"Det er en brokkolifyr. Han er full.
"Han snakker brokkolispråket."
Hva er din bakgrunn?
Flytt deg.
Tida er inne. Følg meg.
Vi prøvde å gjøre dette like intenst,
fargerikt og levende som mulig.
Samtidig hadde du ingen regler, men du måtte lage dine egne.
Og heldigvis kunne reglene være hva du ville.
Gå ut. Ta på briller.
-Ja! -Greit og gå bakover.
-Hva gjør vi med hendene? -Gå bakover.
-Superheltgreier. -Ja.
Se! Hun er et naturtalent.
En av tenkemåtene vi alltid har brukt,
er å rotfeste ting i figuren.
Og science fiction og verdensbygging er morsomt.
Pappa!
Men til sjuende og sist er det pynt
på denne historien om en far og datter som får ny kontakt.
Pappa!
Det var flott at Kathryn spilte Cassie som ung voksen
fordi det er livet.
Det er mye vanskeligere å takle en seksåring...
Mamma er så glad for at du er her at hun satte drikken i vrangstrupen.
...enn en som er 18.
Cassie. Hva skjedde?
Fengselsgreier.
Det var morsomt å se Kathryn
gå inn i Cassie-rollen
og spille en figur som ønsker å finne sin egen vei, oppdage hvem hun er,
og kanskje har en konflikt med sin egen far.
Ok. Jeg har en drakt.
Ja, jeg så det.
Jøye meg. Da jeg leste manus første gang,
var jeg mest opptatt av Cassie-figuren.
Ja. Én til.
-Se dit. -Ok.
I rundt, jeg vet ikke,
fem år,
har jeg plaget Marvel Studios om kvinnefigurene deres.
Jeg har sagt: "Vi er kompetente.
"Vi er tøffe.
"Vi er seriøse,
"svært ansvarlige kvinner
"som holder orden på gutta og gjør alt perfekt.
"Og når jeg ser på kvinnene i livet mitt,
"er det så mange andre aspekter ved det kvinnelige
"jeg vil se i filmene deres."
Så leste jeg manus, og Cassie er bare...
Hun er morsom, frekk
og uansvarlig på en fantastisk ren måte.
Og Kathryn slo til.
La dette fungere.
Ja!
Det fungerte!
Se på meg.
Slik en tosk.
Det er aldri for sent å slutte å være tosk.
Ok?
Publikum som har et forhold til unge Cassie,
Abby Ryder Fortson, som spilte henne i de første filmene.
Jeg føler at de ønsker å vite
at datteren til Scott Lang blir morsom som voksen.
Hun blir en oppvakt, optimistisk person, som Scott Lang.
Det var svært viktig for denne filmen.
Og jeg hadde sett Kathryn i en prøvefilm for en annen Marvel-rolle.
PRØVEFILM (2019)
-Fury sendte deg. -Hvem?
Han vet hvor jeg bor.
Fury.
Du mener Godøye.
-Nei. -Jo, han var glad i deg.
Som sagt var jeg på et tak på Third...
Det er flere småkaker. Herregud.
Hun var oppvakt og morsom.
Hun har en ungdommelig optimisme.
Hun har også god fysikk.
Hun er sportsutøver. Så jeg ønsket noen
som klarte alle de fysiske utfordringene rollen krevde.
Og Kathryn var fantastisk.
I mye av filmen er heltene atskilt.
Og Scott og Cassie er på én side av historien.
Jeg trengte noen som kunne henge med Scott.
Det var viktig for hele dynamikken i filmen.
I rollen som Cassie trengte jeg en skuespiller
som kunne sparre med Paul Rudd.
Dette er ikke vår kamp.
Selv om det ikke skjer med deg, så skjer det.
Hun er skuffet over deg.
Jeg skjønner det. Takk.
Ingen årsak.
Paul er fantastisk.
Så imøtekommende.
Kutt.
Det var for nært.
Han ba meg om å ikke være forsiktig. På andre innspillingsdag
prøvde jeg å være usynlig.
Gå tilbake.
Jeg tenkte: "Ikke rot det til.
-"Da går det bra." -Gå tilbake.
Gå bakover!
Vi hadde en scene med Michelle, Michael, Hope og alle.
Peyton sa: "Nå en for moro skyld."
Og jeg sa: "Ok." Så jeg improviserte.
Og jeg gjorde alt jeg ønsket.
Etterpå sa Paul: "Du må gjøre det.
"Du vil ikke fullføre filmen
"og føle at du har vært for forsiktig.
"For det er fryktelig. Og du må
"satse alt. Gi alt du har
"og ikke være forsiktig."
Det lærte jeg av Paul,
og det gjør jeg i alle prosjekter.
Det var fint.
Første gang jeg prøvde Cassie-superheltkostymet,
føltes det veldig ekte.
Jeg glemmer det aldri. Det passet perfekt.
Det er en unik drakt. Ingen andre helter har den.
Ingen andre helter har hva?
Nei, vi snakket bare om...
Cassies drakt er veldig inspirert av maurdrakten,
selv om Scott ikke vet at den fins.
Har du en drakt?
Hun har blitt inspirert av den
og fått hjelp til å lage denne.
Det er en overraskelse i filmen.
Lillafargen er åpenbart fra tegneserien.
Det morsomme er at hun går med Converse-sko.
-Jeg likte sluttresultatet. -Bra jobba.
For i tillegg til å jobbe med Cassie
arbeider vi også med Ant-Man og Wasp.
Vi jobber med alle de andre figurene.
De må bli til sammen.
Lager du én drakt,
er det nok rundt to ukers sying, men det omfatter ikke
oppakningen, hjelmene og ekstrautstyret.
Vi hadde lang forberedelsestid, men konseptet for
draktene ble endret.
Opprinnelig skulle de være kvanteverden-drakter,
og så endret det seg.
Vi måtte nesten begynne igjen. De virket mindre som for et lag
og ble mer individualistiske.
Til denne filmen trengte vi en figur som hadde en bakgrunnshistorie med Janet.
Rollen trengte noen med sterk utstråling.
Vi tenkte: Bill Murray.
Janet Van Dyne?
Jeg trodde du var død.
Lenge siden sist, Krylar.
Offisielt lord Krylar nå.
Jeg kjempet hardt mot det.
Jeg ble fascinert av ideen om Bill Murray i en Marvel-film.
Jeg var en fan av filmene hans da jeg vokste opp på 80-tallet
og så ham på Saturday Night Live.
Men jeg visste også at før Saturday Night Live
hadde Bill Murray spilt Human Torch i et hørespill i 1975,
og jeg hørte på det som barn.
Vi snakket om det.
Bill var på settet de første par ukene.
Han ga tilbakemeldinger om å bygge opp vitser.
"Bytt det ordet med det og kanskje ta en pause der."
Og du tenker: "Bill Murray vet hva han snakker om."
Ingen måtte gjette hvem han skulle spille.
Internett er fullt av rykter, og ingen vet hvem det blir.
Vi valgte noen de aldri ville gjette.
Vi prøvde å finne den mest obskure Marvel-figuren vi kunne,
og fant en tilfeldig figur i et tilfeldig Hulk-blad.
Han kalles lord Krylar i kvanteverdenen.
Jeg snakket med Stephen og Peyton om kostymet.
Jeg spurte: "Hvem er han? Skal han være mer militær?
"Skal han være mer sivil?
"Er det nok med en drakt, eller vil dere ha ham mer bisarr?"
Og jeg tror folka i visuell utvikling gikk gjennom mye.
Det var "kvanteaktig", rart og motepreget,
med rare teksturer og greier,
og det ble for teatralsk.
Så vi fant på dette blå- og kremfargede kostymet.
Vi prøvde å ha det gøy med det
heller enn å legge inn for mange sprø mønstre og greier.
Bill bidrar med mye, og du bør ikke
ødelegge det med en forvirrende, komplisert stil.
Til slutt trakk vi alt tilbake og endte opp med en fyr
som bor på den franske riviera og har egen yacht.
Vi la bare til små kvanteelementer, rare perlemønstre
og rare linjer over kroppen.
Så det er en kontinuitet av former med Wills design for alle miljøer.
Da Peyton kom til meg første gang
og vi snakket om prosjektet
og ideen om at kvanteverdenen er en stor verden i verdener,
ville han at den skulle føles kjempestor.
Jeg er fornøyd med Janets gård.
Den er veldig lik de første skissene mine
og leker med ideer for Peyton: Subatomiske partikler
og kanskje hjemstedet hennes var en ørliten partikkel
som styrtet gjennom ulike kvanta, landet på en flate og døde.
Energien forsvant over tid.
Det ble til en hulelignende struktur
som ble ganske fin.
Dette er eksteriøret på Janets gård.
Peyton og jeg snakket tidlig om
at det nesten skulle være som en prærie,
som det siste hjemmet til en gamling i en western.
Dette settet skulle gjenspeile det:
ideen om en rar kvanteprærie
med rare kvanteplanter.
Dette skulle utvikles av spesialeffektfolkene
og utvides til mye større, bølgende sletter.
Disse klippeveggene, igjen med ideen om kvanteenergi her nede,
at energien hadde stivnet og skapt disse mønstrene.
Og i vidvinkelopptak
skal disse mønstrene gå gjennom landskapet
og avlingene.
Noe vi prøvde i hele filmen,
var å skape interessante komposisjoner.
Ideen om kulen og konsentriske kuler,
og her har vi Janets gård,
en serie konsentriske kuler i seg selv.
Og på mange måter forespeiler rommet Kangs celestium også.
Designene som ble utviklet fra denne ideen
til selve celestiumet.
Vi er på Richard Attenborough-scenen på Pinewood,
og dette er Kangs celestium med tidskula hans.
Noe jeg ønsket å beholde som del av Kangs språk,
var dette kuleformede motivet.
Jeg så på mye japansk kintsugi.
Du har sprekker i klipper
som du kan tette igjen, og du kan fikse på ting.
Noe Kang gjør: Han ødelegger ting og bygger dem opp igjen
slik han syns de bør være.
Jeg bygde et imperium her nede, Janet.
Jeg tar det med meg.
Igjen ønsket jeg å skape sterke visuelle øyeblikk
hva gjelder komposisjon og prøvde å gi Bill Pope, fotografen,
et miljø der vi kunne ramme inn Kang
slik at det nesten så ut som en tegneserie.
Klar... Tre, to, én, vær så god!
Katy.
Og pang!
Kom igjen, Steve.
Her kommer han. Og pang!
Jeg elsket ideen om å skape
en slags barbarisk krigerfigur for denne filmen.
Det føltes som noe vi ikke hadde sett så mye.
Du ser litt i Thor, med Valkyrje,
men noen som føltes
som tatt ut av en Robert E. Howard-kioskroman.
Jeg hadde jobbet med Katy O'Brian på The Mandalorian
og syntes hun var fantastisk.
Hun er kroppsbygger og kampsportutøver på ordentlig.
Hun har flott utstråling, og vi trengte en som var sterk
og kunne vise den siden av en leder, men også uttrykke visdom.
Og Katy gjør et stort inntrykk i den rollen.
Jeg likte at Jentorra var revolusjonerende.
Det var noe annerledes. Noen som
kjempet for noe større,
i motsetning til noen som undertrykte det.
Folk skulle se en sterk kvinne i et positivt lys.
Fordi dette er en drømmerolle på mange måter.
Hva gjør du her?
Jeg redder deg.
Hvordan?
Angående kostymet var jeg kjempeglad for at Sammy, kostymedesigneren,
ringte meg og sa: "Hei, har du sett kostymet?
"Hva vi foreslår?"
Jeg sa: "Nei."
Hun sa: "Jeg tenkte du ville vite
"at du viser ganske mye."
Jeg sa: "Ok, jeg får begynne å trene. Takk."
I Jentorra så vi en slags
vekst, beinarkitektur.
Vi så hva vi kunne gjøre med rustningen hennes
så det virket som om hun hadde funnet skjelettet av en liten skapning
og brukt det.
Han bygde festningen sin på beina til vårt folk.
De prøvde å knytte det til verden,
fordi vårt folk er veldig knyttet til jorda
i kvanteverdenen.
Så blåfargen vi bruker, passer med
ting du finner i vårt miljø.
Når vi har lagt til hår, sminke, alt, klikker det.
Du vet hvem du er, hvem folket ditt er
og hvor du skal.
Velkommen tilbake til kvanteverdenen, Scott.
Jeg har ventet lenge på dette.
M.O.D.O.K. har alltid vært en figur vi ville få inn i MCU
på en måte, ett eller annet sted.
En mekanisert organisme kun konstruert for å drepe.
Det er en forkortelse.
Det er M.O.K.K.F.D.
Det er en rar konstruksjon, litt uhyggelig,
men flott og minneverdig.
Vi tenkte: Trenger Kang en håndgangen mann?
Og vi snakket om dette og M.O.D.O.K.,
om det er en sammenheng
der M.O.D.O.K.-skal lykkes i en MCU-spillefilm,
føles det som kvanteverdenen.
Og det slo meg
veldig sterkt: "Vent litt.
"Hva om Darren Cross blir M.O.D.O.K.?"
Hei, Hank.
Darren?
Slik. Vi er klare. Tre, to, én, vær så god!
I de første opptakene blir Darren arrestert,
til slutt, i superdrakten.
Jeg tenkte: "Ok, flott."
Vær så god!
Så ble det flere opptak, og ingen fortalte meg noe.
Jeg så på sidene, og dette er...
Darren blir ei lite kule av rød gugge.
Jeg tenkte: "Man kommer seg ikke etter det."
Så var det en ny versjon
der han krymper uendelig til en liten prikk.
Jeg sa: "Ok, man kan overleve det i denne verdenen."
Men han ville ha blitt alvorlig skadet.
Han ville ha blitt vanskapt av ulykken.
Så vi tenkte på det og på at det kanskje er
en opprinnelseshistorie for M.O.D.O.K. der.
Det var spennende.
Og jeg husker dagen vi ringte Corey,
fordi Corey Stoll, dere vet kanskje ikke dette,
var en enorm tegneserienerd i oppveksten.
Han visste hvem M.O.D.O.K. var, elsket ideen og støttet den helhjertet.
Jeg sa: "Ja, jeg er med."
Vær så god!
Velkommen tilbake til kvanteverdenen, Scott.
Jeg har ventet lenge på dette.
Darren?
Dette er en frigjort mann.
Jeg har skapt så mye mer her enn du kunne tenke deg.
Og kutt!
Det er oppfyllelsen av en drøm jeg ikke visste jeg hadde.
Du kan ikke flykte lenger.
Jeg hadde aldri trodd
at jeg fikk spille ham eller ønsket det.
Jeg er det ultimate våpenet!
Det er så latterlig og bredt.
Men det gir veldig mening.
Jeg tror ikke engang publikum vet
at de venter på denne skjebnen for figuren min.
Du ventet nok ikke å møte meg igjen.
Nå ser jeg babybeina.
Det er ikke babybein.
Du tror du er så smart.
Scott Lang, mannen som tok fra meg alt.
Som stjal livet mitt.
Og filmteknikken de brukte...
Det kunne gå én vei. Det kunne være smertefullt,
med prikker i ansiktet. Det er et kamera,
og du vet ikke hvordan du vil se ut.
Det var enormt tilfredsstillende.
Det er på noen måter den ideelle måten å spille på.
For du venter ikke på noen teknologi,
selv om framføringen er basert på teknologi.
Du venter ikke på lys eller kamera.
Du venter ikke på lyd.
Du venter ikke på frisør og sminkør.
Det var bare meg og resten av skuespillerne
i et åpent rom.
Det føltes som en kul prøve på et skuespill,
bortsett fra at prøven blir filmet
som data som kan gjøres til denne framføringen.
Du har alltid vært som en bror for meg.
Har jeg det?
Jeg har det.
Iallfall døde jeg...
...som avenger.
Ja.
-Det gjorde du. -Ja.
Du er inne.
Vi likte å gjøre en Ant-Man-film
likte viktig og integrert i MCU
som enhver annen film.
Det er en viktig rytme. Idet du går av den greia,
havner her og ser på henne,
bruker tid på det før du vender deg mot dette...
-Jaså? -Ja.
Det er å gjøre klar Kang.
Det er å gjøre klar framtida til denne formidable fienden
i MCU.
Det viser hvor MCU går nå.
Men jeg elsker at vi får lage en Ant-Man-trilogi.
Og krymp!
Tilbake til én. Vi prøver én til straks.
Flott.
Det at han ikke bare får en trilogi,
men at Peyton har regissert alle tre filmer
og fullført trilogien, er spennende for meg.
Jeg elsket å jobbe med Peyton. Jeg føler meg heldig
fordi en som ham
har veiledet meg.
Sjokkbølge som kommer ut
og tar deg ut av bildet.
Vi gjør et separat opptak av en annen ting som er...
Kommer fra den åpningen.
Å kunne skape slik superheltaction og hjertelaget og humoren...
Han skjønner det bare.
Dette er dag én av Ant-Man.
Takk for at dere kom.
Jeg er så gira for denne filmen.
Det blir flott.
Mange av dere har ventet lenge på innspillingen.
Dagen er her. La oss gjøre det.
-Tusen takk. -Ja!
Jeg vokste opp med Superman,
Star Wars og Indiana Jones og alt det.
Og jeg har alltid ønsket å lage en slik film.
Så for meg var det svært tilfredsstillende
fordi vi kunne male på et stort lerret.
-Ok. -Du kjenner oppgaven.
Scott Lang har vært viktig i livet mitt,
og det har vært utrolige mennesker
jeg har fått tilbringe mye tid med.
Selv i Civil War hadde jeg en scene på flyplassen
der jeg møter Captain America for første gang,
og noen av de andre i Avengers.
Det var uvirkelig
og jeg følte meg litt som figuren jeg spilte.
Jeg føler fortsatt det.
Utrolig at jeg er på dette laget.
Jeg har verdsatt det.
Før vi begynte innspillingen,
sa jeg til folk at jeg skulle...
"Hva jobber du med?" Jeg sa: "Ant-Man".
"Hva er det?"
"Det er en Marvel-film."
"Ant-Man?" For få kjenner figuren.
Og de sa: "Hva er kreftene dine?"
Jeg sa: "Jeg kan krympe."
De sa: "Ok."
"Men jeg kan også snakke med maur."
DU VIL GISPE I BEUNDRING OVER ANT MANS TILBAKEKOMST
Norske tekster: Jon Sæterbø