Var är vi?
Vi älskar att göra oväntade saker med Scott Lang.
Han är den karaktär som är mest underskattad.
När vi meddelade att vi skulle göra den första filmen om Ant-Man-
-såg folk klentroget på oss: "Allvarligt, en film om Ant-Man?"
Vi visste inte om det skulle bära, om folk skulle se den.
Som tur är fattade publiken tycke för Scott Lang-
-av samma anledningar som jag, tror jag.
Pappa!
-Du kan inte bara dyka upp. -Jag vill vara en del av hennes liv.
Han är ingen superforskare eller miljardär, utan en vanlig kille-
-som råkade få en högteknologisk dräkt-
-och blev indragen i Marvels galna universum.
Ant-Man var som nåt man rensar smaklökarna med-
-efter de storvulna, gastkramande Marvelfilmerna om Avengers.
Vi var lättsamma, roliga och gulliga.
Men så blev Ant-Man avgörande för att rädda ett helt universum...
Tänk om vi kan ta oss in i kvantvärlden.
...i Avengers: Endgame.
Det hade nog inte folk väntat sig efter det första mötet med honom.
Med avstamp där började vi jobba på en ny Ant-Man-film-
-som vi beslöt skulle bli startskottet för fas fem.
Filmen som inleder fas fem blir Ant-Man and the Wasp: Quantumania.
Det var häftigt att veta att det som vi gjorde-
-nog skulle överraska.
"Jag kan inte fatta att det här är en Ant-Man-film."
Tack!
Pappa!
"Ett råd."
"Försvara dem som är små."
-Beredd? Kang kommer in... -Jag är beredd.
Du ser honom, och så knuffar jag.
Kameran ser inte Kang.
Vi ser bara Scotts reaktion och att han knuffar henne.
Sen trycks han bort.
Sen ser vi Kang.
Jag har alltid velat göra en sån här film.
Jag älskade Fantastic Four och Avengers när jag var barn.
Jag minns när Doctor Doom krympte och man fattade-
-att det fanns hela civilisationer långt där nere, befolkade världar.
Dit vill man ju ta sig.
Där såddes det första fröet till Quantumania.
Det här etableras i den andra filmen...
Mamma?
...när Janet räddas från kvantvärlden.
Vi antyder att kvantvärlden kan vara mer än bara ett öde tomrum.
Det finns gömda godbitar.
Man kan i den andra filmen skönja subatomära städer.
Det är jag.
Man frågar sig var kläderna hon har på sig kommer från.
Vi visste att om vi skulle få göra en tredje film, så såddes fröet där.
Fröet till en utveckling från småskaliga kriminalfall i San Francisco-
-till storslagen science-fiction i nivå med Sagan om ringen och Star Wars.
Där tog vi avstamp för Quantumania.
Men det var viktigt för oss att filmen skulle vara något eget.
Vi la ett år på konceptstadiet.
Det är det längsta jag har varit med om för en Marvelfilm.
Det är snyggt med huvan som hänger ner så här.
Man ser nätt och jämnt ögonen, så när den tas av...
Jag fick mycket inspiration-
-från SF-bokomslag från 60-, 70- och 80-talet.
Det var alltid så urflippade världar.
Man kan inte heller göra en sån här film utan att inspireras av Mœbius-
-och hans teckningar med Flash Gordon. Vi hade med oss allt det där.
Det bästa med att göra en uppföljare är-
-att man får jobba med folk man har jobbat med tidigare och känner.
Man behöver inte börja som främlingar och treva sig fram.
När man har ynnesten att få göra en tredje film-
-innebär det att man har jobbat med en del av skådespelarna i flera år-
-vilket medför att de litar på historien man berättar.
De här fantastiska skådespelarna har hållit allt på plats sen film ett.
Evangeline Lilly, Paul Rudd, Michael Douglas-
-och Michelle Pfeiffer, som tillkom i den andra filmen-
-är riktigt tunga namn, skådespelare av världsklass-
-som gör den här galna världen trovärdig.
-Visa oss! -"Visa oss!"
-Ni kommer att älska det. -Var inte så säker.
Scott Lang har haft mycket att bearbeta.
Den här filmen tar vid efter händelserna i Endgame.
För första gången på många år-
-kan Scott andas, luta sig tillbaka, tillbringa mer tid med sin dotter-
-och njuta av att bara vara närvarande i sitt eget liv.
Men den friden varar inte länge.
Pappa!
Scott är en pappa som av misstag drar med sin dotter till den här världen.
Han inser: "Jag kan inte ta allt med en klackspark längre."
"Jag måste skydda min dotter."
Jag har verkligen försökt spela på Paul Rudds folkliga charm.
Dessutom kan han leverera skämt så att de blir tio gånger bättre.
Det är som att campa. Vi älskar att campa.
-Vi har aldrig campat. -Vi har pratat om att göra det.
Han kommer hela tiden på nya sätt att ta sig an en scen.
Vi lägger ner mycket jobb på att få manuset som vi vill ha det-
-men det blir alltid justeringar, och nio gånger av tio-
-kommer Paul på ett roligare sätt att berätta historien på.
Nobelpriset kommer med posten.
Det hoppas jag. Jag sparade oss åtta dollar.
-Vad jag beundrar dig. -Tack.
Det var roligt att låta Evangeline Lilly vara den skärpta, framgångsrika-
-högkompetenta och högeffektiva.
Hon överraskade mig med sina klockrena leveranser. Hon var grymt bra.
-Finns det ingen pizza i kvantvärlden? -Nej, ingenting alls.
Du får prata om det, mamma. Om du vill.
Jag ska uppriktigt säga att det har varit riktigt svårt.
Varje gång jag ska spela Hope i en ny film-
-måste jag uppfinna henne på nytt.
Jag måste ta reda på vem hon är nu-
-och hur det ska gestaltas utan att hon framstår som nån helt annan.
Man måste se den röda tråden, känna att det är hon.
-Det är nog en del att ta in. -Ja, jag ser allt det här.
Ja, kraftfältet omger allt det här.
Du tar in det, kameran går lite närmare-
-och sen ger jag tecken när du ska sätta igång.
Jag har skämtat om att hon var så sur och kaxig i den första filmen.
Han får misslyckas, sen tar jag över.
Men det la jag bort redan i andra filmen, eftersom hon mådde mycket bättre.
Så jag har behövt omvärdera henne och ändå se till att hon fortfarande är Hope.
Det har varit en utmaning, men en angenäm utmaning.
-Underbart... -Om bara Cap såg dig nu.
I Ant-Man and the Wasp fick Hope hem sin mamma från kvantvärlden.
Hon hade nog drömt om hur det mötet skulle se ut.
"Vi jag ska berätta allt för varandra, vara bästa vänner..."
-Jag har saknat dig så mycket. -Jag har saknat dig med, mitt sockergryn.
Men det vi inte får se mellan den filmen och den senaste är-
-att hon inte var så öppen och förtrogen, eller visade sig sårbar.
Stanna här.
Det fanns en avskärmad del av henne som Hope inte kom åt, och det sved.
Hope och Janet kämpar med luckorna i sin relation.
Så ni har studerat kvantvärlden?
Varför har ni inte frågat mig?
Jag har försökt, mamma. Många gånger. Du har aldrig velat berätta.
Michelle och jag har brunnit för den delen av berättelsen-
-och lagt mycket tid på att få det genuint.
Vi ville inte försköna slitningen eller göra den gullig.
Du sa att det inte fanns nåt här. Varför berättade du inte om...?
-Jag ska förklara, men lita på mig. -Hjälp mig att lita på dig!
Jag började verkligen bli taggad på filmen när vi kom in på Janet.
Vad pratar han om, Janet?
Här uppdagas Janets våldsamma historia. Det här är Michelle Pfeiffers Unforgiven.
Hur många världar kommer att dö om du blir fri?
Inte er.
Det är en film med en legendarisk filmstjärna-
-vars förflutna hotar att förgöra hennes familj.
Michelle la så mycket patos och skuldmedvetenhet i rollen.
Jag kunde inte besegra honom. Han var för stark.
Vad gjorde du?
Det är först i den här filmen vi verkligen får lära känna Janet.
Jag tror att hon har det tufft och känner sig utanför.
I den förra filmen var jag inte med särskilt länge.
Tack! Jättebra.
Jag gick nog ur den filmen utan att riktigt vara en i gänget-
-eftersom det var så kort.
Nu ska vi hem.
Men nu har vi kämpat vid varandras sida under mycket lång tid.
Jag sa till och med till Michael:
"Jag är så glad att jag har lärt känna dig under den här filminspelningen."
Vi iakttar och lär oss av varandra.
Och Michael är bara så rolig, vilken replik man än ger honom.
Jag älskar myror.
---, vad jag älskar myror.
Det är roligt att gå in i en helt annan värld, kvantvärlden-
-där allting är möjligt.
Det jag har upptäckt med Michael Douglas är hur rolig han är.
Har du läst min bok?
Vartenda jäkla ord.
Folk förknippar nog Michael med sexiga thrillers-
-hans myndiga stämma och hans otroliga dramaskådespel-
-men han är en enastående komiker.
Hon hade frågor. Jag kan inte rå för om jag inspirerar.
Han är en Hollywoodlegend, så att få med honom som Hank Pym var häftigt.
För 40 år sen skapade jag en formel för att manipulera atommellanrum.
Vad betyder det?
Att ändra avståndet mellan atomer.
Han är som en mentor för Scott, men på ett ganska skevt sätt.
Jag är en bra tjuv, men det här är inte klokt.
Hank har lite tvivelaktig moral och kan vara ganska bitsk-
-men jag älskar Michaels energi i den här filmen.
Jag hade fritagit dig med myror.
-Kan vi ha ett familjesnack? -Har vi inte redan det?
Jo, men om att alla bara tycks acceptera det här.
Varsågoda.
Vi diskuterade vem skurken i filmen skulle vara-
-och gillade tanken på att låta Ant-Man möta en riktigt stor Marvelskurk.
Du är en intressant man...
...Scott Lang.
Jag föreslog Kang Erövraren, som jag har gillat sen jag läste serierna som barn.
Det kändes spännande att ta den avenger som är minst-
-och låta honom möta den här genommäktiga multiversumskurken.
Är du en avenger?
Har jag dödat dig förut?
Va?
Man blandar ihop dem efter ett tag.
Publiken har sett en version av den här karaktären i tv-serien Loki.
Det här är sjukt häftigt.
Han som återstår.
Det är en helt annan figur, en variant.
"Han som återstår" är en ängslig typ som gömmer sig vid tidens slut.
Det här är killen han är rädd för.
Det här är Kang Erövraren.
Det här är versionen som alla andra versioner är livrädda för.
Så rädda att de har förvisat honom till kvantvärlden.
Var är jag?
När jag kommer härifrån...
...kan jag ta vilket universum jag vill.
Marvels filmer om Ant-Man har ett mycket tydligt etos-
-och ett mycket tydligt tempo.
Jag fick kliva in i musik som redan spelade.
I dag erövrar vi evigheten.
Marvelfilmerna är som bäst när skurken har en fängslande personlighet.
När skurken har ett tydligt mål...
Var glad att jag behöver dig.
...och när man på sätt och vis förstår skurkens synsätt, om än motvilligt.
Det var så vi ville ha Kang.
Vi kommer att ta oss härifrån.
Hon kommer att öppna dörren...
...och där kommer du att stå.
När det gäller kläderna så är Kang en futuristisk figur.
Han är på många sätt främmande för vår kultur och vår värld-
-och har en unikt elegant och futuristisk framtoning.
Så gör erövrare.
De bränner den värld som är trasig, och sen skapar de en ny.
Det är alltid en utmaning att förvandla en seriefigur-
-till en livs levande person i en film.
Nästan alla teckningar av honom gjordes på 60-talet.
Men vi skärskådade serierutorna-
-för att skapa en nutidsversion av honom.
Man tar visuella drag från serien och gör dem verklighetstrogna.
Det här var nog de svåraste scenkläderna i filmen.
På konceptskisserna syntes det inte vilket slags tyg det var-
-och om det var styvt eller mjukt, så vi fick experimentera.
Jag tror att det här är vår tredje lösning.
-En sak som Peyton slog vakt om var... -Den här linjen.
Ja, att det skulle vara troget serien, med kragen så här och linjerna ner här.
Men vi behövde bryta upp det så att han kunde röra på sig.
De kom ut med scenkläderna till min husvagn.
Jag tog tid på mig.
Men så fort de var på kände jag: "Det här är rätt."
Det händer några få gånger i livet att allt bara faller på plats.
Det finns en viss energi i dräkten.
Den tvingar en att räta på ryggen, bokstavligen.
Den är laddad med mystik. Den är ikonisk.
Nåt av det svåraste med filmen, designmässigt-
-var att finna en balans där saker känns välbekanta-
-och ändå inte riktigt är det man tror.
Jag tittade i ett tidigt skede på naturfotografi och elektronmikroskopi-
-för att finna färger och texturer-
-som kunde göra den här världen mindre hård och teknologisk-
-och lite mer organisk. Det är en knepig balans att få till.
Jag började med att göra skisser av föremål och material till Peyton-
-för att pricka in känslan i världen.
Titta upp! Rulla!
Nu kommer han, nu kommer han... Där!
Titta upp. Bort med honom!
Det är en häpnadsväckande värld som de har skapat.
Vi jobbade med en ganska ny teknik i "The Volume"-
-där allt projiceras i 3D runtomkring en i studion.
Så man är verkligen där och behöver inte låtsas.
Det vänder upp och ner på det vi vet om livet, evolutionen, vår roll i galaxen...
Herrejävlar!
Han ser ut som broccoli.
När man ska jobba i The Volume måste designprocessen påbörjas tidigt.
Det är som att man börjar med efterproduktionen i förväg-
-och gör förproduktion, produktion och efterproduktion i ett-
-så att man kan filma i miljön så mycket som möjligt, så att det känns äkta.
Dessutom hade vi de här fantasifulla varelserna-
-och scenkläderna och sminket...
Det var som att träda in-
-i ett mystiskt, skrämmande och magiskt universum.
Vi har alltså Michael och Evangeline här...
...och stenkillen bakom dem.
Jag tänker mig att vi kan ha honom i förgrunden-
-och stenarna som svävar här. Det blir jättebra.
Den största utmaningen är att skapa alla utseenden och idéer från grunden.
Vi har frågat oss saker som: "Hur ser kvantvärldens version av rymdvarelser ut?"
Vi kallar dem för "rymdvarelser" eftersom man är van vid den termen-
-men de är ju inte det, för det är en helt annan värld med egna arter och eget liv.
Vi behövde ta ut svängarna. Inget fick vara som i vår värld.
Det skulle vara ett efemärt universum.
Det blev några riktigt udda skapelser.
"Pixelmannen" blev en storfavorit.
Han ser ut som en samling pixlar som svävar i rummet-
-som bildar formen av en människokropp.
Vi hade en underbar figur, "kintsugimannen".
Han spelades av en av våra stuntmän, så det ville vi ju dra nytta av.
Därför behövde sminket vara hållbart, inte nåt ömtåligt som det här.
Vi täckte honom med prostetiskt smink-
-så att han fick det här uppspruckna utseendet.
Vi hade också "bandmannen", vars huvud skulle vara på väg att nystas upp.
Vi sminkade som bandage i ansiktet på honom-
-med band som höll på att lossna, som var mörkblå på insidan-
-så att det såg ut som om man såg rakt in i skallen.
En del saker skulle inte ha gått att skulptera med händerna-
-så jag har använt 3D-skrivarna flitigt.
Det var första gången jag använde en 3D-utskriven form-
-för att tillverka proteser som skulle smälta ihop med huden.
Vissa saker i manuset är väldigt svåra att föreställa sig hur de ska se ut.
Men när man börjar man spåna och skissa på det-
-så är det som om det får eget liv.
Ett bra exempel är reglagen på Krylars skepp.
-Var är reglagen? -Det där är reglagen.
Vad fan...?
Vi började med ett dielektriskt gel som används för att vattensäkra elektronik.
Det var för kladdigt och slemmigt för att kunna användas.
Men när jag blandade det med ett annat material blev det hårdare och formbarare-
-och mycket mer användbart.
Kör igång!
Ibland måste man våga experimentera.
Resultatet blev fantastiskt och Michael Douglas hanterade det som ett proffs.
Hejsan.
Hej. Har du druckit klägget?
- Varför förstår jag dig? - Bra, det är klägget. - Klägget funkade!
Veb är en slemklump med konstiga armar.
Hej, jag heter Veb. Du drack just av mig.
Det är underbart knäppt.
Vi behövde göra varelsen levande. Även om den är helt datoranimerad-
-så ville vi ge den personlighet.
Jag har hål!
Vi kom tidigt på tanken att be David Dastmalchian vara med-
-i en helt annan roll än den han hade i de två första filmerna.
Det här är Kurt. Fem år på Folsom, datageni.
-Trevligt att träffas. -Detsamma.
Jag hade aldrig gjort nåt sånt här förut. Hur ser det ut? Hur spelar man?
Skulle jag bara lägga på rösten?
Själv ville jag gärna få vara med i filmstudion.
Vilket stort hål! Hur många hål har du?
Förlåt, var det en närgången fråga? Jag har inga hål.
När jag för första gången klev in i kvantvärlden i studion-
-var det som om alla de filmdrömmar jag haft som barn slog in.
Det var så mycket fysisk scenografi, och så all fantastisk fantasi ovanpå det.
Det var som att få göra Trollkarlen från Oz i Marvel-tappning.
Vilken otrolig möjlighet!
-Kan du läsa tankar? -Ja, och jag önskar att jag slapp.
Alla är vidriga.
-Kan du sluta tänka det där? -Förlåt.
Det var så roligt att få skapa en del av Marvels universum-
-som var helt outforskad.
Ni släpper honom och tar av er huvorna-
-så att man får se vilka ludna, gulliga ugglor ni är.
Och vi fick befolka den med massor av varelser-
-med egna subkulturer och egna språk.
Det är så mycket tankearbete bakom varje sekund man ser i filmen.
Och här kan jag sitta: "Det är en broccolisnubbe som är packad, ni vet."
Vem är du, då?
Stick.
Det är dags. Kom.
Vi har försökt göra det så livfullt och färgsprakande som möjligt.
Det fanns inga regler, så vi behövde skapa egna regler-
-men de reglerna kunde vara precis som vi ville.
Kom fram, tack.
-Ta-da! -Bra. Backa lite.
-Vad ska vi göra med händerna? -Superhjältegrejer!
Kolla, vilken naturbegåvning.
Vi har som grundregel att låta historien utgå från personerna.
All science-fiction och scenografi är roligt...
Pappa!
...men det är bara utanpåverk på en berättelse om en far-dotter-relation.
Pappa!
Att Kathryn nu spelar Cassie som ung vuxen-
-är fantastiskt, för det är så äkta. Det är nåt helt annat med en sexåring...
Mamma blev så glad att hon satte i halsen!
...än med en 18-åring.
Cassie. Vad hände?
Häktet, bara.
Det var roligt att se Kathryn ta sig an rollen som Cassie.
Hon spelar en person som vill finna sin egen väg, upptäcka sig själv-
-och kanske gnabbas lite med sin pappa.
-Okej, jag har en dräkt. -Ja, jag såg det.
När jag läste manuset första gången-
-var det Cassie jag gick igång på mest.
Bra. En gång till.
-Titta ditåt. -Okej.
I kanske...fem år nu-
-har jag legat på Marvel Studios om deras kvinnliga roller.
"Vi är mycket habila allihop."
"Vi är starka, seriösa och ansvarsfulla kvinnor"-
-"som håller pojkarna i schack och gör allt helt rätt."
"Men när jag ser på kvinnorna runtom mig så ser jag så många fler nyanser"-
-"som jag gärna vill se i era filmer."
Och så läste jag manuset, och Cassie är bara så...
Hon är knasig, uppkäftig-
-och oansvarig på ett så underbart naivt sätt.
Och Kathryn var perfekt i rollen.
Snälla, låt det fungera.
Ja!
Det gick!
Se på mig.
Jag är ett sånt as.
Det är aldrig för sent att sluta vara ett as.
De som har lärt känna den unga Cassie-
-spelad av Abby Ryder Fortson i de två första filmerna-
-vill nog se att Scott Langs dotter blir rolig som vuxen.
En glad och optimistisk person, som Scott Lang själv är.
Det var jätteviktigt i den här filmen.
Jag hade sett Kathryn provspela för en annan Marvelfilm.
-Fury har skickat dig. -Vem då?
Han vet var jag bor. Fury.
Jaha, han med snälla ögat. Jag var alltså uppe på ett tak...
Ännu fler kakor!
Hon är skärpt och rolig.
Hon är ungdomligt optimistisk.
Och dessutom är hon vältränad.
Jag ville ha nån som skulle klara de fysiska utmaningarna som rollen krävde.
Kathryn var fantastisk.
En stor del av filmen är hjältarna åtskilda, med Scott och Cassie för sig-
-så jag behövde nån som funkade bra ihop med Scott-
-för det var viktigt för filmens dynamik.
Jag behövde alltså en skådespelare som kunde sparras mot Paul Rudd.
Det här är inte vår strid.
Att det inte drabbar dig innebär inte att det inte sker.
Hon är besviken på dig.
-Jag märker det. Tack. -Varsågod.
Paul är bäst. Han var så välkomnande.
Tack!
Det var nära ögat.
Han sa att jag inte skulle hålla igen.
Andra dagen vi filmade försökte jag bara vara osynlig.
-Backa! -Typ: "Förstör inget nu, bara."
Backa!
Vi filmade en scen ihop med Michelle, Michael och Hope.
Och Peyton sa: "Kör en skojtagning."
Så jag började improvisera och gjorde det som föll mig in.
Efteråt sa Paul: "Det är så där du ska göra."
"Du ska inte ha gjort den här filmen och känna att du höll igen."
"För det är en hemsk känsla. Ge allt du har och håll inte igen."
Så det tar jag med mig in i alla framtida projekt.
Bra.
När jag satte på mig Cassies superhjältedräkt-
-kände jag att det var på riktigt.
Det glömmer jag aldrig, för den passade perfekt.
Ingen annan superhjälte har det där.
-Ingen annan har vadå? -Vi pratade om att...
Cassies dräkt är kraftigt inspirerad av myrdräkten-
-men Scott vet inte om att den finns.
Har du en dräkt?!
Hon har inspirerats av den och fått hjälp att skapa sin dräkt.
Så den kommer som en överraskning. Det lila är förstås hämtat från serierna.
Det är roligt att hon har Converseskor.
Jag gillar resultatet.
Förutom Cassies kläder gör vi även kläder till Ant-Man och Wasp-
-och alla de andra. De behöver göras parallellt.
Att bara sy en dräkt skulle nog ta två veckor-
-men då är inte ryggsäcken, hjälmen och allt det andra med.
Vi har haft lång tid på oss-
-men konceptskisserna för dräkterna ändrades under processen.
Först skulle det vara kvantvärldsdräkter, men sen ändrades det.
Vi fick i princip börja om och göra dem mindre lika, mer individuella.
Vi skulle ha en karaktär som hade ett förflutet med Janet-
-och behövde en skådespelare med stark närvaro.
Så vi frågade Bill Murray.
Janet Van Dyne?
Jag trodde du var död.
Det var länge sen, Krylar.
Lord Krylar numera, faktiskt. Jag försökte verkligen avstyra det.
Det kändes spännande att ha med Bill Murray i en Marvelfilm.
Jag är uppvuxen på 80-talet och såg honom i Saturday Night Live.
Men innan det hade Bill Murray spelat Facklan-
-i en radioteater om Fantastic Four från 1975 som jag lyssnade på som barn.
De första veckorna när Bill var med fick han detaljerade skämtinstruktioner.
"Byt ut det ordet och gör en lite paus där."
Som om Bill Murray inte vet vad han gör...
Det går så mycket rykten på nätet om vem som ska spela vem-
-så vi gav honom en roll som ingen skulle gissa på.
Vi försökte hitta en riktigt obskyr Marvelkaraktär-
-och hittade en typ från kvantvärlden i en gammal Hulktidning-
-som hette Lord Krylar.
Jag frågade Stephen och Peyton hur hans kläder skulle se ut.
"Ska han vara militärt klädd eller civilt?"
"Kommer vi undan med en kostym, eller ska det vara mer bisarrt?"
Konceptgänget kom med en hel massa olika förslag-
-om att han skulle vara väldigt "kvantig", spretig och flärdfull-
-med konstiga material och sånt, men det blev för teatraliskt.
Så vi skapade den här sviden i blått, gräddvitt och guld.
Vi försökte leka utifrån den-
-i stället för att spåra ur i en massa galna mönster.
Bill bidrar med så mycket själv. Man vill inte dränka det i en krånglig utstyrsel.
Så vi skalade ner det till en stekare på en yacht på Rivieran-
-och la till små kvantelement som pärlband och annorlunda linjer-
-så att det passade ihop med miljöerna som Will har skapat.
När Peyton först kom till mig och diskuterade det här projektet-
-så pratade vi om att kvantvärlden är en vidsträckt värld inuti världen-
-som han ville skulle kännas enorm.
Jag är väldigt nöjd med Janets boplats.
Det är mycket kvar från mina skisser och idéerna jag bollade med Peyton-
-om att hon bodde på en subatomär partikel-
-som hade störtat genom flera kvantnivåer, kraschlandat och dött-
-och att energin sipprat ur den med tiden.
Det blev den här grottlikna strukturen som blev riktigt snyggt genomförd.
Det här är boplatsen utifrån. Vi ville att det skulle kännas som på prärien-
-som i en gammal västernfilm där en gamling väntar på döden.
Det skulle speglas i det här kvantprärielandskapet-
-med märklig kvantväxtlighet. Det här fylls på med datorgrafik-
-så att det blir ett vidsträckt slättlandskap.
Tanken är att bergväggarna och strukturen har formats av kvantenergi.
När vi zoomar ut kommer vi att se de här mönstren gå igen i landskapet-
-tillsammans med växtligheten.
Genom hela det här projektet har vi försökt skapa intressanta miljöer.
Vi har de här koncentriska kloten-
-och här är Janets boplats, inuti ytterligare koncentriska klot.
Det är också en försmak av hur Kangs himlaboning ser ut-
-som är en vidareutveckling av det här.
Vi är i Richard Attenborough-studion på Pinewood-
-i Kangs himlaboning med hans tidssfär.
Jag ville bevara det runda och sfäriska i bildspråket kring Kang.
Jag har tittat mycket på hur man i japansk kintsugi tätar sprickor-
-och skapar ny perfektion.
Det är lite det Kang gör, förstör för att bygga upp på nytt.
Jag har byggt ett imperium här nere, Janet.
Och jag tar det med mig.
Jag ville skapa ett välkomponerat bildspråk-
-och ge vår chefsfotograf Bill Pope en miljö där Kang verkligen passar in-
-och resultatet ser ut som hämtat ur en serietidning.
Tre, två, ett, varsågoda!
Katy.
Pang!
In med Steve.
Här kommer han, och...pang!
Jag ville skapa en barbarliknande krigarfigur till filmen.
Det är nåt vi inte har sett så mycket av.
Vi har Valkyrie i Thor-filmerna-
-men jag ville ha nån som var som hämtad ur en Robert E. Howard-pocket.
Jag jobbade med Katy O'Brian i The Mandalorian, och hon var fantastisk.
Hon är bodybuilder och en riktig krigare.
Hon har fantastisk närvaro.
Vi behövde nån med en ledares styrka, men också en ledares visdom.
Katy är perfekt i den rollen.
Jag gillade att Jentorra är en revolutionär-
-som kämpar för folkets bästa i stället för att trycka ner folket.
Jag ville ge tittarna en positivt skildrad, stark kvinna.
Det är en drömroll på många sätt.
-Vad gör du här? -Räddar dig.
Hur då?
När det gäller kläderna är jag tacksam för att kostymören Sammy ringde mig:
"Har du sett vårt förslag på kläder?"
"Nej."
"Okej, jag vill att du ska veta att du är ganska bar."
"Okej, då får jag gå till gymmet. Tack."
För Jentorra tänkte vi oss en spontant framväxt dräkt av ben.
Vi ville skapa en rustning som såg ut-
-som om hon hade hittat ett skelett och använt det.
Han byggde sin fästning ovanpå våra döda.
Mina scenkläder skulle kännas skapade i kvantvärlden-
-eftersom vårt folk är en produkt av den miljön.
Den blå färgen på våra kläder är i samklang med vår miljö.
När vi lägger till håret och sminket så faller allt på plats.
Man känner sig själv och sitt folk och vart man ska.
Välkommen tillbaka till kvantvärlden, Scott.
Jag har väntat länge på det här.
Vi har alltid velat få in MODOK i Marvelfilmerna förr eller senare.
En mekaniserad organism som dödar oerhört kallblodigt.
Då fattar jag, det är en akronym.
Fast då borde det bli MOSDOK.
Det är en märklig figur, lite motbjudande, men minnesvärd.
Vi hade funderat på om Kang behövde en hantlangare.
Om det finns nånstans som MODOK kan funka i en Marvelfilm-
-så är det i kvantvärlden.
Då slog det mig...
...rätt i nyllet: "Vänta lite!"
"Tänk om vi kunde låta Darren Cross bli MODOK."
Hej, Hank.
Darren?
Då är vi redo. Tre, två, ett, varsågoda!
I den första filmen om Ant-Man blir Darren gripen på slutet i sin superdräkt.
"Okej, visst", tänkte jag.
Varsågoda!
Sen kom vi tillbaka för fyllnadstagningar och jag tittade i manuset...
"Darren reduceras till en liten röd slemklump."
Det hämtar man sig knappast från.
I en annan version krympte han till en oändligt liten prick.
Okej, det kan man överleva...
Men han måste förstås ha blivit illa tilltygad och vanställd.
Så vi kom på att det kanske kan bli ursprungshistorien till MODOK.
Det var ett genombrott. Jag minns när vi ringde till Corey.
Corey Stoll var en riktig serietidningsnörd som barn-
-så han visste mycket väl vem MODOK var och älskade idén.
"Jag ställer upp."
Varsågoda!
Välkommen tillbaka till kvantvärlden, Scott.
Jag har väntat länge på det här.
Darren?
Det är en befriad man du har framför dig.
Jag har skapat så mycket mer här än du nånsin kan föreställa dig.
Det var en dröm som jag inte visste att jag hade som slog in.
Nu kommer du inte undan.
Jag anade aldrig att jag skulle bli erbjuden eller ens vilja spela den rollen.
Jag är det fulländade vapnet!
Det är en skrattretande figur, men allt faller på plats.
Publiken vet nog inte att de väntar på den här utvecklingen av min roll.
-Du trodde att du skulle slippa mig. -Nu ser jag bebisbenen.
Jag har inte bebisben.
Du tror att du är så smart. Scott Lang, mannen som berövade mig allt.
Som tog mitt liv ifrån mig.
Och tekniken som de använde...
Det hade kunnat bli jobbigt med prickar i hela ansiktet-
-och en kamera, och man vet inte riktigt hur det blir...
...men det löstes så väldigt bra.
Det är på sätt och vis det bästa sättet att skådespela.
Man väntar inte in nån teknik-
-även om hänger på tekniken.
Man väntar inte på att lamporna, kameran, ljudet-
-håret eller sminket ska bli klart.
Det var bara jag och de andra skådespelarna på en öppen yta.
Det var som en skön teaterrepetition-
-där alla data registrerades för att bli till den färdiga scenen.
Du har alltid varit som en bror för mig.
Har jag?
Det har jag.
Och jag dog till slut...
...som en avenger.
Ja...
-Det gjorde du. -Absolut.
Det kändes bra att göra en Ant-Man-film-
-som var lika viktig för MCU:s progression som de andra filmerna.
Det där är en viktig paus, när du kommer ut och ser henne här-
-att du tar in det innan du tar itu med honom.
Det banar väg för Kang-
-som en mycket skräckinjagande och formidabel fiende i MCU:s framtid.
Det här hjälper oss att avgöra kursen för MCU framåt.
Men det är också härligt att få göra Ant-Man till en trilogi.
Krymp!
Vi tar det en gång till. Det var jättefint.
Och dessutom har Peyton regisserat alla tre filmerna-
-och rott trilogin i hamn, det känns väldigt bra.
Jag har älskat att jobba med Peyton. Det är en ynnest att ha haft nån som han-
-som ger mig vägledning.
Tryckvågen kommer...
...och knuffar er ur bild.
Vi gör en tagning till sen i den andra vinkeln.
Att kunna göra superhjälteaction med sån värme och humor...
Han kan det här.
Det här är första inspelningsdagen för Ant-Man.
Tack för att ni är med. Jag ser fram emot det här.
Det kommer att bli underbart och ni har väntat länge på att få börja-
-och nu är det äntligen dags. Tack så mycket.
Jag växte upp med Stålmannen, Stjärnornas krig och Indiana Jones.
Jag har drömt om att göra såna filmer-
-så det har varit tillfredsställande att få den här stora duken att måla på.
Scott Lang har blivit viktig för mig.
Det här är ett fantastiskt gäng som jag har fått tillbringa en hel del tid med.
I Civil War var det en scen-
-där jag träffade Captain America och några andra avengers för första gången.
Det kändes lika overkligt för mig som det kändes för min rollperson.
Det gör det fortfarande. Är jag verkligen med i det här gänget?
Det har jag verkligen värdesatt.
Innan vi började hände det att folk frågade vad jag jobbade med nu.
"Ant-Man", sa jag. - "Vad är det för nåt?"
"Det är en Marvelfilm."
"Ant-Man?" Många känner inte till honom alls.
"Vad har du för superkrafter?" - "Jag kan krympa."
"Okej..."
"Men jag kan också prata med myror."
ANT-MANS HÄPNADSVÄCKANDE ÅTERKOMST!
Översättning: Karl Hårding