DAG ÉN - SESONG TO
Det er på tide å begynne. Dag én av 90.
TOM HIDDLESTON - "LOKE"/PRODUKSJONSLEDER
Mandag 13. juni 2022.
London i Storbritannia.
Tid fins ikke i TVT og heller ikke i Lokes verden.
Og her er vi.
Selv om den fins i hodet mitt.
Jeg våknet i morges full av spenning og takknemlighet.
Jeg følte meg heldig som får gjøre dette, og gjør det ennå, og...
Jeg er glad for å være tilbake.
Tilbake i gamet, i TVT og dette fantastiske teamet.
TVT-ANKOMSTSONE - 900 209
TIDSVARIANSTILSYNET
Mens vi var spente på å utforske og slippe løs
multiverset i sesong én...
Noe forferdelig skjer.
Når du har å gjøre med tidsreiser og multiverset,
kan plottet bli veldig tungt.
Og dette fungerer bare
vanligvis ved å gjøre det så enkelt som mulig
og jobbe hardt med figurene.
Mobius, det er meg.
Jeg kjenner deg ikke.
I begynnelsen må vi ha alle de samtalene
om hvor dette vil passe inn i MCU,
hvor dette passer i de andre historiene,
og hvordan det påvirker alle de andre figurene.
Men etter disse samtalene
prøvde vi å gå tilbake og se på dette som:
"La oss fortelle historien vår."
Du var skurk, og nå er du det ikke.
Jeg trodde vi var helter. Nå er jeg ikke sikker.
Men du har fått oss til å stille passende spørsmål.
Vi ville vise enda tydeligere
hvem Loke og vi bryr oss om.
Og så prøve å utforme
hva en tidslinje er, og hva som er på den.
Hva det betyr for folk.
Jobben vår ble å gjøre disse figurene sårbare
og vise menneskeligheten deres.
Jeg vet det er vanskelig å gå bort fra alt du har trodd på.
Men TVT må endre seg, nå.
Det er nesten som ei snøkule.
TVT var ei slags snøkule.
Glasset har slått sprekker,
og alt er ristet.
Så TVT er i en prosess som er ganske lik
prosessen Loke gikk gjennom i sesong én:
sjelegranskning og institusjonsanalyse.
Det var han som bygde dette stedet og stjal livene deres!
Vi snakket vel blant annet om
at han alltid slet med familien i MCU,
men fant en ny familie i TVT.
Så tidsdøra sendte deg til fortida,
-og dette begynte dette? -Det var...
Hvilken vei går vi?
Kjemien mellom skuespillerne
var noe vi ville utforske videre i sesong to.
De kom veldig godt overens.
De gikk godt sammen fra første øyeblikk
og hadde det veldig gøy.
Og vi ville ta det videre.
-Vi klarte det! -Vi klarte det!
Vi vant!
Det er veldig spesielle mennesker.
Sesong én var full av utfordringer.
Det var en global pandemi, og det førte oss sammen.
Jeg tror det vises på skjermen.
-Jøss, jøss. -Veldig bra.
Det var flott å komme tilbake.
Vi hadde ikke sett hverandre på lenge.
Det er vanskelig å tenke på hvem B-15 er i sesong én,
og hvem hun utvikler seg til i sesong to.
Jeg måtte se sesong én på nytt.
Du sier: "Jeg husker hva som skjedde, men hvem var hun igjen?
"Og hvordan høres hun ut og beveger seg?"
Og så tar du på kostyme og sier: "Ja, jeg husker dette."
Hei, O.B., dette er Casey. Jeg tenkte han kunne hjelpe.
Det er mange skuespillere jeg ikke fikk spille mot i sesong én.
Og i denne sesongen får jeg...
...spille mot absolutt alle andre.
Kjemien er utrolig.
Og jeg tror at ved å introdusere mange nye figurer,
får du se mer av TVT-verdenen.
Er du Ouroboros?
-Ja. -Du skrev TVT-håndboka.
-Har du lest den? -Ja. Jeg har lært den utenat.
-Vil du signere min? -Gjerne.
TVT
Det er veldig spennende, for jeg har vært fan
av Marvel-universet lenge.
Hei, velkommen til R og F.
Jeg har alltid fantasert om å bli med i MCU-familien.
Jeg trodde aldri det ville skje
fordi jeg ikke begynte som skuespiller før nylig.
Én dag sa agenten min:
"Kevin Feige vil ringe deg."
Han sa mellom kl. 17.00 og 19.00.
Jeg var så nervøs.
Men også veldig begeistret.
Jeg var i et møte på den tida,
og jeg sa til personen jeg hadde møtet med:
"Unnskyld,
"men kl. 16.50 må jeg dra."
Jeg sa ikke hvorfor.
Så jeg stilte alarmen på 16.50.
Da den ringte, dro jeg
og ventet den viktige telefonen fra Kevin Feige.
Jeg kjørte hjem, og plutselig ringte telefonen.
Jeg tok den, og i den andre enden
hørte jeg en stemme:
"Hallo. Jeg heter Kevin Feige. Hallo, Ke."
Og han snakket
om hvor godt han likte Everything Everywhere All At Once.
Jeg kjørte, og...
...han lovpriste framføringen min og filmen.
Jeg fikk tårer i øynene.
Jeg kjørte og kunne ikke se,
og jeg måtte kjøre inn til siden av veien.
Vi snakket,
og han sa: "Vil du bli med i MCU-familien?"
Jeg var ekstatisk.
Jeg var så glad.
Og den telefonen fra ham betydde alt.
Flott å være på et team.
Et par måneder senere
satt jeg på et fly til London.
Slik. Det er alt du trenger å vite.
O.B. var en morsom introduksjon
til Reparasjoner og forbedringer-verdenen
og noe mer interessant å oppdage i TVT.
Alt dere trenger å vite om denne, skrev jeg her.
Vi ville også fortelle mer om minuttmennene.
Så vi skal møte general Dox spilt av Kate Dickie,
eller jeger X-5, som også blir Brad Wolfe, spilt av Rafael Casal.
Bra. Velkommen tilbake. Ta av denne tidskragen
og behandle meg som en med høyere rang.
Jeg jobber ikke her.
Fint at du vet det. Du burde slutte å snakke.
X-5 Brad Wolfe er en skurk i sesong to.
Et merkelig uttrykk i en serie som handler om en skurk.
Vi er i en serie
som skal vise skurkens dualitet og menneskelighet.
Så måten vi snakket om
X-5 og Brad Wolfe på,
var som Lokes speil for sesong to,
for nok en person som føler seg krenket
og prøver å finne rettferdighet
og finne ut hva godheten i ham betyr.
Du trenger litt selvinnsikt, så la meg hjelpe deg.
Du er problemet.
Hver gang vi har funnet en av deg, er det deg.
Jeg skulle irritere Loke.
Tom og jeg hadde det gøy med det.
Og det flotte er at figuren X-5 til Brad Wolfe
har jobbet i TVT så lenge
at han har lest filen hans mange ganger.
Han kjenner ham godt.
Tidligere sa jeg ting som såret,
og jeg nevnte moren din. Unnskyld.
Hva gjør denne?
Tom setter an tonen for alt.
Han og jeg snakket mye
om å sette grensene for serien.
Og Tom lar deg vite hvor høyt og lavt du kan gå.
-Og nå vet vi hva tallene er. -Ja, ja.
Ja.
Og han er veteran i denne verdenen, han vet
hva en scene trenger.
Så det er utrolig å se ham
instruere en scene:
"La oss spille denne slik eller slå på stortromma her."
Du skal jakte på sykkelen og jeg jakte...
Nettopp. Ja, ja.
Mange av oss har aldri spilt i noe så viktig før.
Vi sier: "I denne verdenen teleporterer folk,
"sprenger ut vegger og flyr gjennom rom og tid."
Jeg trenger hjelp til å tilpasse meg.
Tom er mye mer enn bare hovedrolleinnehaver.
Han er på forfatterrommet og på møtene for visuelle effekter.
Han er hos oss.
Han er i stor grad forfatteren av alt i Loki.
En gruppe mennesker med en kollektiv aura,
unik for det øyeblikket.
Gir det mening?
Som om du tegner...
Tom er fantastisk.
Han vil alltid gi noe ekstra.
RICHARD GRAVES - FØRSTE REGIASSISTENT
De ekstra 20 prosentene.
Og han ønsker å gi og prestere.
Det er noe han jobber mot.
PAUL ZUCKER - KLIPPER
Og jobben min som klipper er å lytte til framføringen hans.
For Tom er det nyanser i det.
Han kan justere tempoet
og intensiteten,
men stort sett er han svært fokusert.
Det handler ikke om hvor eller når.
Det handler om hvem jeg bryr meg om.
Jeg kan skrive om historien.
Og ferdig.
Det som er veldig interessant,
er at vi begynte dagen
med at Tom gikk inn i studio,
men du hørte ham før du så ham,
fordi han alltid kom på settet
med en bærbar høyttaler.
Du hørte ham gå inn i studio,
gå til settet,
og kvikke opp alle når han kom
og få alle i bedre humør.
Og slik startet vi hver dag.
Det er utrolig bare å ha ham der,
lede an som Loke,
og alle andre hadde et morsomt ensemble.
Et flott ensemble som vil redde
menneskeheten.
Jeg mener at det er det vi gjør i TVT.
Vi burde løse det større problemet.
-Han som gjenstår. -Jeg forstår, og vi kommer til det.
Til det trenger jeg en Loke som gjenstår.
Vi må ta tak i forsvinningene dine.
Vi ville bruke ideen
med tidssløyfer i denne sesongen.
Vi snakket mye om Slaktehus-5, Kurt Vonnegut-romanen,
der noen glir gjennom tida, ukontrollerbart,
og prøver å forstå livet og fortellingen sin
fordi de opplever det på en kaotisk måte.
Og noe med det var overbevisende med Loke.
Han prøver desperat å komme tilbake til vårt TVT
og fortelle dem at noe forferdelig kommer.
Og likevel kan ikke Loke bli på ett enkelt sted.
Noe hadde skjedd med tidas natur.
Når Sylvie dreper Han som gjenstår,
begynner tidslinjene å forgrene seg.
Og Lokes forankring i tidsdimensjonen
blir ustabil.
Det er virkelig, Mobius. Jeg er i fortidas TVT,
og så føler jeg at det blir tynt, og jeg rives i stykker,
dras gjennom tida, revet derfra til hit.
-Hvordan er det mulig? -Jeg vet ikke.
Jeg vet ikke hvor lenge det er til det skjer igjen.
Hans fysiske tilstedeværelse har ikke noe fast grep
på tidsvirkeligheten.
Selv akkurat nå, tror jeg,
at jeg er her nå.
Jeg er her i rommet, men jeg er her nå.
Og Loke har et problem:
Han er forankret i rom, men ikke i tid.
Så han glir...
Pokker.
...mellom fortid, nåtid og framtid.
Han er på ett sted og så plutselig på samme sted,
men på et annet tidspunkt.
Det er utrolig destabiliserende for ham
og alle i hans nærvær
fordi det ser ut som om han stadig forsvinner.
-Du forsvant nettopp. -Vet det.
Jeg kan ikke se på det mer fordi det er fryktelig.
Hva? Sa du ikke at det ikke var så ille?
Jeg løy.
Det har utviklet seg idet vi har diskutert dette
på manusnivå, figurnivå og visuelt nivå.
Vi innså at vi kunne gjøre det interessant
ved å gjøre det svært smertefullt.
Og Tom har godtatt dette.
Så det er en vindmølle og nedover.
Og han har gitt oss utrolige framføringer,
og vi i visuelle effekter vil sette sammen de ulike elementene av ham
idet han flimrer gjennom de ulike tidsperiodene.
Lokes kropp rives fra hverandre til molekyler.
Hvert atom, hver celle i kroppen hans
rives fra hverandre
og settes sammen veldig fort.
Så skjer en ny rivning i en annen tid.
Man sier at det ser ut som om
han fødes og dør samtidig.
Og hvordan visualiserer man det?
Hvordan får man det til å føles
grusomt og nesten som i en skrekkfilm.
Men ikke på en blod- og gørrmåte,
men slik at det føles mer stilig og elegant.
Det er pinlig å si at med
mine begrensede fysiske evner
kan jeg ikke tidsgli.
Så vi måtte finne en måte.
Jeg visste at jeg ville bli
hjulpet av vår avdeling for visuelle effekter.
Og jeg ville gi dem nok å jobbe med,
så vi prøvde å filme ulike variasjoner
av å bli spunnet inn i eller ut av
eller revet bort fra
eller trukket inn i virkeligheten.
Kan du gjør en der du kaster deg mot kameraet?
Kom tilbake til kameraet,
snu deg og kom rett tilbake til kameraet.
Han gir oss alt dette og kaster seg selv
ut i strålende framføringer.
Han er den perfekte skuespiller
og partner i dette prosjektet.
Kanskje jeg gjør en på denne måten også?
Og så snurrer rundt.
I klippingen samlet vi alle de elementene.
Vi valgte... den mest sinnssyke armveivingen,
og vi skapte en effekt i klippingen for det.
Med det lekte vi med lyder.
Vi hadde strekklyder og beinknuselyder
og alle slags ting som forbedret
det visuelle for tidsglidningen.
Så tar vi de framføringene
og lager en blanding av alle
og strekker så mellom hver framføring.
Og i 3D, på datamaskinen,
simulerer vi, vi blir med disse framføringene
og bruker simulerings- og modelleringsprogramvare
for å strekke én framføring til en annen
slik at det føles som om han rives gjennom tida
og fødes og dør samtidig.
Jeg tar alt av hatten
for teamet for visuelle effekter for at de hjalp meg.
Men det har vært veldig fysisk.
Mer fysisk enn jeg trodde det skulle bli.
London skole for samtidsdans.
Det lot oss leke en morsom lek
der Loke gled gjennom ulike øyeblikk
over disse grenene til Den hellige tidslinjen.
Men han trekkes alltid til folk han kjenner,
eller steder han har vært før.
Og så innser vi at på en måte
holder kanskje Loke alle disse tingene sammen.
Du sa at alle vennene dine har en tidsaura, ikke sant?
Ja.
Altså har ei gruppe mennesker
en kollektiv aura unik for det øyeblikket.
Med hver person i TVT
ville vi utforske nærmere hvem de er,
hva som driver dem til å gjøre alt.
Og de lever alle i en periode med store endringer.
Be TVT slutte å eliminere umiddelbart.
Alle i TVT har levd på én vei,
og nå hører de at den veien ble tvunget på dem,
at de hadde andre liv og er varianter.
Jeg er ingen jeger. Du er ingen analytiker.
Dette er ikke virkelig.
Det er vanskelig å holde øye med hele historien.
For det er tidsglidning,
det er fortids-Loke, nåtids-Loke,
fortids-B-15, nåtids-B-15,
B-15-variant på tidslinjen.
Selv her forleden sa vi:
"Dette er første gang vi har sett Loke tidsgli."
Jeg sa: "Nei, vi har sett det før."
De sa: "Nei,
"vi filmet ute av sekvens. Du har ikke sett det.
"Og det var ikke deg, men B-15 på tidslinjen,
"ikke B-15 i TVT."
Jeg sa: "Å!"
Man snakket mye om hvordan alle ville reagere
når de fikk vite at de hadde liv på tidslinjen.
B-15 hadde en annen opplevelse
fordi Sylvie viste henne livet hennes på tidslinjen.
Jeg virket lykkelig.
Hva nå?
Så når hun kommer inn,
har hun en bestemt følelse av det.
Og hun vil tilbake til det,
men hun må også kjempe for det for å eksistere for andre.
Folk har liv på tidslinjen, Mobius.
De må få sjansen til å leve dem.
Det fine med manuset er at alle har en reise.
Og jeg
starter med full rustning
og tidsstav og skal ta guder.
Jeg avslutter med skjevt slips og uten rustning.
Hun blir stadig mykere
og nærmer seg den hun var på tidslinjen
heller enn den TVT gjorde henne til.
Ingen vei tilbake.
Hvem sa noe om det?
Scenen i dag er
at Loke drar tilbake til tidslinjen for å finne Mobius,
som lever sitt opprinnelige liv der han jobber...
Her. Det kalles "Piranha".
Piranha Powersports.
Finansiering tilgjengelig
Og de tilbyr ting som dette.
De sier at vannkjøretøyet er den tenkende manns terrengsykkel.
Kom igjen. Du er klar for Poseidon-øyeblikket ditt.
Hopp opp på denne råtassen.
Hvordan lager jeg en persona for Don
som er annerledes enn Mobius sin? Don er selger.
Han har en selgerpersonlighet.
Kjenner du det hawaiiske ordet "mana"?
Det betyr "åndelig livskraft som gjennomsyrer universet".
Vil du hoppe på denne råtassen og suge opp mana?
Og Mobius er mer en kynisk detektivtype.
Du må være forsiktig når du har gjort dette så lenge som meg,
for du kan bli likegyldig om du ikke er forsiktig.
Fordi alt blir forutsigbart, foreldet.
Men du gir denne sangen nytt liv.
Situasjonen og verdenen er morsom.
Figurene har karakter.
Mobius kan være eksentrisk
fordi Loke er eksentrisk.
Men de ser ikke seg selv slik.
De er de fornuftige i en absurd verden.
Vind i håret, litt tåke dasker deg i ansiktet.
Og bare åpent vann foran deg.
Jeg føler at jeg skjærer glass i dag.
På tidslinjen er O.B. en sci-fi-forfatter.
Han heter A.D. Doug.
Har doktorgrad, ekstremt smart.
Men han er en lidenskapelig forfatter.
Han skriver fantastiske science fiction-romaner
ingen vil lese.
Du er heldig. Prøv denne.
Nå er vi i garasjen, verkstedet hans.
Det er et av de kuleste settene jeg har sett.
Det overraskende i denne serien
er at mange av settene er praktiske.
Det er jeg vant til,
for det var slik vi laget filmer på 80-tallet.
Og det er litt av et syn.
Er dette rommet trygt?
Ja, hele området er forlatt.
Det er ingen i mils omkrets.
Å vite at du ble hentet fra en tidslinje
for å jobbe i TVT
gir deg mye å lure på
om hvem personen var før dette.
ALCATRAZ-ØYA
Casey. Gudskjelov at du er her.
Hvordan kom du hit?
Kom hvor? Hvor er dette?
Alcatraz.
Å kunne se Casey som en variant
og lage disse Alcatraz-scenene
var fantastisk.
Det at Casey var en fange
var en kjempekul vending.
Jeg så på manus og tenkte:
"Det er ikke dette dere vil jeg skal gjøre. Det er utrolig."
Du må komme deg vekk fra denne klippen selv.
Beklager, kompis.
ZANIAC! - SOUVENIRBROSJYRE
Vi møter Brad Wolfe i episode én,
og han ser på Mobius' vannscootermagasin.
En del av det er at han innser:
"Vent litt, det er en større verden der ute
"som jeg ikke har opplevd."
Han har gått tilbake i tid og utnyttet systemet.
Han kan ikke dra tilbake og lage Star Wars,
eller gjøre noe enormt som endrer historiens gang.
Man han kan tenke: "Hva om jeg laget filmer basert på tegneserier?
"Hva om jeg gjør dette før det blir skikkelig stort?"
Er X-5 skuespiller nå?
Eller han er undercover.
Virker ganske ekte.
Bak dette ligger Zaniac-premieren på 1970-tallet.
Et stort publikum er her for å se filmstjernen Brad Wolfe
i hans hovedrolle som Zaniac.
Og Loke og Mobius er her
for å finne ut hvorfor X-5s sporer fører dem hit.
De blir forbløffet over at han er en helt annen person,
og de må komme til bunns i det.
Hva syns du om at du ble berømt så fort?
Jeg vet ikke, men jeg ser bra ut.
Se på dette.
Ganske bra.
Jeg tror Brads film kanskje ikke vil tåle tidas tann.
Gi deg, Mobius. Du ødelegger livet mitt her.
Livet ditt her?
Å sprenge dører, løpe ned smug,
hoppe ned trapper og gå under jorda av og til,
og bli forfulgt av en gud gjennom en sinnssyk labyrint,
er alltid et eventyr i seg selv.
Gjør du egne stunts nå?
Veldig søtt.
Jeg snakket med Kevin Wright, produsenten,
etter at vi filmet at Sylvie drepte Han som gjenstår.
Det var den siste scenen vi filmet
i Atlanta i sesong én.
Han sa til meg: "Hvor tror du Sylvie drar nå?"
Og jeg sa: "Hvor tror du hun drar nå?
"Jeg tror hun er veldig sulten."
Da lærte jeg å være forsiktig med hva du sier til produsenter.
For plutselig har jeg på en McDonald's-uniform
og bestiller alt på menyen.
Hvordan gjør jeg dette?
Hva vil du ha?
Ikke ekorn, pungrotte eller rotte.
Noe som alt er dødt, og ingenting med et ansikt.
Vær så snill.
Det er bare en metafor for at Sylvie ønsker
å oppleve hvordan det er å være i verden.
Og ikke måtte være på flukt hele tida,
ikke å gjemme seg på apokalyptiske steder
der hun er i konstant fare,
men å oppleve hvordan det er å være normal.
Hun er på en gren til en tidslinje,
for første gang,
og har fri vilje.
Hun har aldri hatt det. Sylvie skulle ikke eksistere.
Hun er ikke en del av Den hellige tidslinjen,
så hun har flyktet fra TVT siden hun var barn.
Og dette er hennes første sjanse
til å eksperimentere med frihet og valg.
Jeg vil gjerne at TVT ødelegges helt,
men ønsker ikke å dra tilbake dit.
Livet mitt er her nå.
Sylvie innser hvor mye hun har gått glipp av,
og knytter bånd til noen få mennesker.
Hun innser hvor viktig det er for henne.
Men vennene dine er der de hører hjemme.
Men uten dem...
Hvor hører jeg hjemme?
Vi skriver våre egne historier nå.
Vi hadde et fantastisk team i sesong én,
og vi ville beholde så mange av dem som mulig,
så produksjonsdesigner Kasra Farahani
er også designer i sesong to.
Han regisserte også én episode.
Samme for ansvarlig for visuelle effekter, Dan DeLeeuw,
som vi laget mange filmer med i avdelingen for visuelle effekter.
Ble nominert til mange Oscar-priser for det arbeidet.
Og det har vært gøy å se folk gå inn i nye roller og levere.
Vi hadde også en fantastisk opplevelse på Moon Knight med Aaron og Justin.
De er hovedregissører
i denne og regisserer fire av seks episoder.
Alle de fire regissørene, Aaron, Justin, Dan og Kasra,
har vært så vennlig innstilt
til det vi skapte i den første sesongen.
De vet at den lever sitt eget liv.
Så de har ikke prøvd å forandre alt.
Men de har satt sitt preg på episodene sine.
En stor del av det vi har gjort,
er figurer som modnes slik
at de ikke blir så mye skurk i sin egen historie
og mer en helt.
Det var her alt startet.
Det er et sci-fi-aspekt ved Loki
som passer veldig godt til alt vi har gjort,
og slik Moon Night kunne være rar,
var dette noe av det først Kevin Feige sa til oss
da han spurte om vi ville gjøre sesong to:
"Dere må ikke gjøre det om det ikke blir noe annerledes."
Og jeg tror det fikk oss engasjert i hele greia,
at det kan være så rart vi vil.
Så du skal ikke... Slik.
Det er fordi han fortsatt hopper, så det er mer som om du er her nede.
De har en slags skrekkfilm-bakgrunn,
og jeg merker når de filmer
at de elsker langsom zoom inn på ansiktet,
de elsker symmetri og å skape atmosfære.
Det er gøy å gjøre som skuespiller,
særlig fordi det passer bra på skjermen.
Når vi lager opptakslister eller bildemanus,
eller hva vi enn forbereder i førproduksjonen,
arbeider vi bokstavelig talt med tegninger, fotografier
og noen ganger modeller av settene.
Så det er ingen store overraskelser når du går inn.
Da vi utviklet opptakene og laget opptakslista og planla,
skrev vi et tett, omtrent 12 siders dokument
om generell visuell tilnærming.
Og så en timelang video klippet sammen av ulike eksempler
på ting som fungerer, og ting som ikke.
Her er det vi skal gjøre og ikke,
for den visuelle stilen er annerledes enn i sesong én.
Og filmfotografen, Isaac Bauman,
tok det og laget ei 700 siders bok
med ikke bare referanser, skrevet ut,
om hele seriens visuelle språk ned til de minste lysene.
Når du designer den visuelle stilen til et prosjekt,
gjør du det stilig og stilisert
og gir det integritet ved å ha så lite rekkevidde som mulig.
Skape så lite mangfold som mulig i stiler du bruker.
Det gir prosjektet en sammenhengende helhet.
Men du vil lage noe annerledes
med alle de ulike tidsperiodene vi besøker
fordi det var motivert.
Vi kunne ikke ignorere den motivasjonen.
Så før vi spilte inn den første episoden,
kartla vi alt dette, hver eneste tidsperiode, hvert sett.
Alt ble kalibrert til å skille seg ut
og være spesifikt og motivert av sitt miljø.
Men også ved å forberede oss så godt på forhånd
at vi følte at alt føltes sammenhengende.
I første sesong av Loki ba de meg hjelpe til
i etterproduksjonen av visuelle effekter.
Jeg likte serien. Så da muligheten kom
og de sa: "Hva med å lage en episode i sesong to?",
grep jeg den sjansen.
Ironien er at episode to har minst visuelle effekter
i hele sesongen.
Og en rekke ganger sa mange medarbeidere:
"Det er rart at du lager episoden
"med færrest visuelle effekter."
Jeg sa: "Ja, det gikk opp for meg."
Episode to er i høy grad en konspirasjon
og en thrilleraktig sak
der de må finne Sylvie.
De må vite hva som skjedde ved tidas ende.
Da jeg lest manus,
føltes det som noe fra Brennpunkt New York,
som mange 70-tallsfilmer der du holder deg til figurenes synsvinkel
mens de løser puslespillet.
Dan vil si: "Jeg så det du gjorde i episode én.
"Jeg husker det du gjorde under bordlesingen til episode to.
"Ikke glem det. La oss gjøre det i opptak tre.
"La oss ta to vanlige
"og så den sære der du leker."
-Zaniac. -Hva med den?
-Jeg vil vite om den. -Gi deg.
-Vær så snill. -Du bryr deg ikke om filmen min.
Jeg så plakaten. Den så skummel ut.
Det er den ikke.
Den er ikke skummel. Det er en høykvalitetsthriller.
-Jaså? -Det er filmkunst.
Som om du vet noe om det.
Selv om
den konseptuelt er som TV
i den forstand at du har serieansvarlige
og studioet styrer manus, men når du bringes inn,
havner du straks i rommet med alle andre,
der manusene utvikles,
forfatterne og produsentene er der
og de andre regissørene i sesongen.
Alle samarbeider på alles episode.
Vi jobber med manus og har Tom der.
Owen og Sophia kommer inn,
alle gir sitt perspektiv på figurene sine,
og dette forbedrer stadig manus...
Og den beste ideen skal vinne.
Er ikke alt skyggespillet overdrevet?
Det var midt i blinken.
Jeg har jobbet med Loki en god stund.
Siden høsten 2019.
Da begynte vi med sesong én.
Så da vi begynte på denne sesongen,
spurte de meg om jeg ville delta i forfatterrommet.
Det var en stor ære og masse moro, og...
På noen måter var det fornuftig fordi mye av serien
kommer ut av verdenen den foregår i.
Ut av den muligheten
kom den enda kulere muligheten til å regissere episode tre,
som er veldig ulik resten av sesongen.
Kasra tar lange opptak
av svært intrikate scener
der det er lange scener nesten i kun ett opptak.
Det er veldig kult å gjøre, for det er en utfordring.
Du kan komme inn i flyten når du ikke kutter hele tida.
Vi har ulike stiler, ok? Jeg er ikke på sightseeing.
Du er en handlingens mann, greit nok.
Jeg tar en langsommere, mer bevisst og intellektuell tilnærming
fordi jeg legger merke til alt.
Avgjørelsen om at denne episoden skulle foregå under verdensutstillingen
ble tatt før jeg ble med i prosjektet,
men det er tydelige og ikonoklastiske omgivelser.
Det er også et usannsynlig sted
å finne den neste varianten av Kang på.
Om de er her, finner vi dem.
Om de er her.
Bare én måte å finne ut det på.
Dette er attraksjonsområdet.
Noen kaller det nesten fornøyelsesparken
eller gavebutikken på verdensutstillingen.
Området var den mest fornøyelsesaktige delen,
der det var utstillinger fra ulike deler av verden
med et mer tilgjengelig format for folk i arbeiderklassen.
Er ikke pariserhjulet flott?
Kutt.
Som dere ser, er det blåskjermer i begge ender av settet.
Det blir settforlengelse.
Men vi laget en stor del av den.
Og der er Kairo, den egyptiske utstillingen,
og det er en kinesisk landsby
og et norsk langhus
med statuer av de norrønne gudene.
Loke er ikke med.
Noen ganger glemmer jeg at du er en av dem.
Du er en av dem. Jeg får bakoversveis.
Da vi begynte med sesong to,
visste vi at vi ville bruke Han som gjenstår
og en variant av Han som gjenstår.
Men vi ville undergrave forventningene med det
slik at det ikke ble så likeframt som folk ventet.
Så når vi ser Jonathan på den scenen,
der er Han som gjenstår,
og det er en helt annen versjon av ham.
Ikke bli sjokkert...
...når jeg sier...
...at tid er framtidas...
...energikilde.
Han er en strålende forsker,
men er født i feil tid.
Så én dag blir han kanskje Han som gjenstår.
Han blir den farlige, formidable personen.
Men nå er han sympatisk.
Vi gjør det veldig bra her.
Vi er i det store Chicago.
Jeg heter Victor Timely.
Tid er alt.
Hva gjelder selve vevstolen,
er dette prototypen
på tidsvevstolen som
er i kjernen i TVT.
Og ideen er at Victor Timelys oppfinnelse
sammen med informasjonen han fikk fra TVT-håndboka,
som var fylt av O.B.s tekster,
og gjennom den prosessen oppfant han vevstol-prototypen.
Tidsvevstolen min...
...inverterer tidsforfallet til elektrisiteten som strømmer gjennom den,
senker entropien og samler den
i fine organiserte tråder av...
...kraft!
Og denne viktorianske modellen
skal veve tråder av energi
fordi denne er fokusert på å foredle effektiviteten
i elektrisitetsproduksjon.
Mens den i TVT bruker samme idé
på tråder av tid.
Så det er et likt visuelt språk
mellom denne vevstolen og den i TVT,
men denne er laget av materialer
og byggemetoder fra viktoriatida.
All vitenskap er fiksjon
til den er fakta!
Mr. Timely. Et øyeblikk.
Selvsagt.
Vi må snakke om framtida di.
Gugu forstod hvor vi prøvde å bringe Renslayer.
Hun kunne lett ha blitt skurk, men er i stedet et menneske.
Du tok Lokes parti mot meg.
Ikke snakk om samarbeid.
Det er lett å tolke Renslayer éndimensjonalt:
Hun vil ha makt, og det er alt.
Vi følte at egentlig
hadde hun blitt utsatt for en urett og at hun virkelig ønsket
å bringe stabilitet til TVT, noe som er viktig.
Så hun er en antagonist, men jeg tror ikke hun er en skurk.
-Miss Minutes? -Ja?
-Kom igjen. -Ta ham!
Miss Minutes kommer tilbake, så vi får se henne en del.
Det blir herlig å jobbe med henne.
Når vi kan få henne ut av vogna. Hun kan være temperamentsfull.
Selv før TVT eller henne skapte du meg.
Og vi jobbet sammen ved tidas ende.
Jeg er her fordi jeg vet hvilken stor mann du kan bli.
På settet filmer de Miss Minutes med ei lampe.
Og vi har en leser på settet som er veldig god
til å jobbe med skuespillerne for å lage scenen.
Så går vi, jeg og regissøren Kasra,
og vi klipper en versjon av scenen som fungerer.
Assistentklipperne mine gjør sitt beste
for å legge inn en versjon av Miss Minutes.
Så spilte vi inn Taras replikker.
Så foredler du scenen igjen
og håper at animasjonen blir bra.
Rising Sun Pictures laget Miss Minutes denne sesongen. Hun er fenomenal.
Så den opprinnelige Miss Minutes
fornyet de litt
for å gi henne en annen stil
slik at hun fikk mer uttrykk og alt det.
Bare se.
Så er det svart og hvitt-Miss Minutes i episode tre.
Kasra, som regisserte episoden,
ville først at hun skulle være helt 2D-animert.
Vi kunne ha gjort det, men det ville blitt uoverkommelig dyrt.
Så vi spurte om de kunne lage dette
så det så ut som en 2D-animert figur.
Bedre?
De klarte det, og hun ser fantastisk ut.
Med alle dine krefter og evner
holdt du meg bare som di greie.
Datamaskinen din, leketøyet ditt.
I stedet for det jeg kunne vært.
Kjæresten din.
TIDSSTRÅLING
Dette er kontrollrommet for tidskjernen.
VELKOMMEN, HAN SOM GJENSTÅR!
Dette settet er veldig påvirket
av europeiske kraftverk fra det 20. århundre,
sammen med visse militærmiljøer.
Når du går gjennom inneslutningskorridoren,
går du gjennom flere dører som er rundt en meter tykke.
Til slutt, når du kommer til hoveddøra til kontrollrommet,
er terskelen der nesten tre meter tykk.
Så kommer du inn her,
og mens du går inn i kontrollrommets luftsluse
og gjennom luftslusedøra,
er det nok en 2,5 meter tykk
betongterskel du må over.
Ideen er at utenfor dette vinduet
fins en fantastisk kraft,
noe som ligner en atomeksplosjon eller en vulkan.
Ta på drakten, gå ned gangveien så fort du kan,
sett inn multiplikatoren, trykk på knappen, skyt den ut og kom tilbake.
Det var flott å filme her inne med alle sammen.
Vi hadde mange dager i dette rommet.
Vi gjorde mange ulike versjoner av de samme hendelsene,
om og om igjen, nesten som i En ny dag truer.
Trykk på den grønne knappen.
Slik ja. Skyt den ut.
Du har gjort det. Kom deg tilbake. Gå!
Det var noen morsomme stunder
da vi alle ble gale.
Brakkesjuke, nervene i høyspenn.
Ja.
Jeg har tilbrakt så mange dager i dette rommet.
Vi filmet en scene,
A-versjon, B-versjon, C, D, E, F, G, H,
I, J, K, L, M, N, O, P...
Jeg dro hjem og drømte om det,
og måtte dra til settet og gjøre det på nytt.
Og så dra hjem og drømme om det.
Og så komme på settet og gjøre det på nytt.
Jeg vil alltid huske tidskjernen.
Med tidsvevstolen var det mye forskning og utvikling.
Det var mer for å sørge for at den så ekte ut.
Kunstavdelingen var utrolig.
De startet konseptarbeidet.
Og i førproduksjonen ga vi den
til det tyske firmaet Trixter.
De prøvde å få den til å fungere.
Først skulle den være like stor som en måne.
Men med størrelsen den har på skjermen,
ville den ha vært så ekstremt langt unna
at det ikke ville ha gått an
for oss å fikse den.
Benson og Moorhead var opptatt av at vi skulle ha mye farge der.
De ønsket å se hele spekteret.
Belysningsopplegget for tidskjernen
var enormt. Det var det største vi gjorde i hele sesongen.
Idet figurene går gjennom det rommet,
ser du regnbuemønstre gli over dem.
Dere har rundt fem minutter.
Det var det utrolig vanskelig å finne ut.
Det første problemet er at ingen eksisterende LED-enhet kan
lage en regnbue med avgrensede fargeseksjoner.
Så lysavdelingen, sjefselektrikeren Mark Taylor,
jobbet med Chris Townsend, VFX-ansvarlig,
for med VFX-verktøy å utvikle en grafisk design-regnbue
som vi trykket på små plater.
De ser ut som petriskåler, en plate like stor som et objektglass.
Disse fører vi inn i enheter
som for det meste er laget
som prosjektører for teatre.
Og lyset gikk gjennom platen
og projiserte en regnbue på scenen.
Men vi oppdaget at det vi la i datamaskinen,
og det som ble trykt på platen,
og hvordan det så ut da lyset skinte gjennom den,
var helt forskjellige ting.
Så vi måtte jobbe baklengs fra:
"Denne designen ser slik ut
"når den blir projisert."
Den ligner slett ikke på designen.
Så designene måtte se rare ut
slik at de så normale ut på settet.
Vi brukte ikke bare ti uker på å forberede oss,
men vi brukte de første ti innspillngsukene
før vi hadde gått inn på settet for tidskjernens kontrollrom
for å prøve oss fram med dette.
Stopper du, dør du.
Greit.
Nå skjer det.
Hovedformålet med den drakten var
hvor tungvinn vi kunne få den.
CHRISTINE WADA - KOSTYMEDESIGNER
Tro det eller ei, det er ikke lett å få til på denne skalaen.
Alt i orden.
Bare å få materialene til å fungere,
for eksempel, jeg undersøkte mange ulike behandlinger av stoffet
for å gi lerretsmaterialet en retrostil,
men slik at det likevel ble beskyttende.
Og jeg mente jeg fant det med en lateks
vi sprayet på lerretsmaterialet.
Og etter tre uker oppdaget vi at det ble rosa
fordi lateksen reagerte på UV.
Så måtte vi prøve å finne UV-beskyttende...
Uansett måtte vi gi det opp.
Vi måtte gjøre noe annet. Vi hadde alt undersøkt prosessen.
Men tidskjerne-drakten skrelles vekk av tidsenergien,
og det var en...
Et lag under det var... reflekterende og quiltet.
Bare for å finne ut hvordan du fikk
hundrevis av meter med quiltstoff gjennom maskinene,
måtte vi lage spesielle bårer.
Så en endeløs mengde tekniske bragder.
Hvordan går noen med noe så tungt og stort
uten å se ut som et vandrende kostyme?
Du tror det blir lett å lage noe tungvint til en skuespiller.
Så innser du at det ikke er lett.
Noen turer ut til vevstol-utskyteren
som skulle være komiske i all sin svarte humor.
Og så var det andre der vi
dro ut spenningen så mye vi kunne.
Vi visste at jo tungvinnere reisen var,
jo mer smertefullt ble det.
Tenkte på, som i Gravity,
når noen strekker seg ut etter noe og ikke har treghet,
er det fysisk umulig for dem å prøve hardere
å nå noe. Det var sånn.
Vær modig. Du er så modig.
I flere scener går figurer ut på gangveien
mot tidsvevstolen for å reparere den
eller løse et bestemt problem, og derfor
er en av tingene som skjer når figurer går ut dit,
at de påvirkes av tidsenergien.
Og er de ikke forsiktige,
og er tidsenergien for sterk,
vil draktene deres nedbrytes og bli som spagetti.
Så nesten alle opptakene du ser,
har visuelle effekter på drakten.
Og vi ødelegger dem, bryter dem ned, på kamera,
og vi drar tråder ut på en spagettifiseringsmåte,
likt det vi har gjort i andre tidsvisualiseringer.
Det har vært interessant
å prøve å finne det språket
som passer med ideen om nedbryting.
Vi filmet alle med 40 bilder i sekundet
slik at de beveger seg bare litt langsommere.
Vi fikk flotte framføringer fra Owen og Jonathan,
som alle var i drakter.
Trykk på den grønne knappen!
I noen opptak er draktene dataanimerte,
men vi prøvde å bruke de ekte draktene så mye som mulig.
Ja!
Gresskar.
Hva gjør jeg?
Det er Den hellige tidslinjen eller ingenting.
Det er ikke nok å beskytte Den hellige tidslinjen.
Selv der nede er det fullt av død, ødeleggelse
og urettferdighet.
Vil du være guden som tar bort alles frie vilje
så du kan beskytte det?
Men hva hjelper fri vilje om alle er døde?
Er det du som bestemmer at vi ikke kan dø i forsøket?
At vi ikke kan dø mens vi kjemper?
Tom sa til meg svært tidlig i sesong to
at om dette handler om at Loke blir den beste versjonen av seg selv,
kan han ikke bli det
uten å godta fortida si.
Altså å godta alt i den, også det stygge.
Og det var noe interessant ved å bli en ekte helt,
en som aldri vil tjene på noen av valgene sine...
Han får tronen han alltid har ønsket,
men ikke slik han trodde.
Han vil være sammen med vennene sine, det kan han ikke.
For virkelig å ofre
må han forstå hvem han er.
Hva gjør du?
Jeg vet hva jeg vil.
Jeg vet hva slags gud jeg må være...
...for dere.
For oss alle.
Og når han går inn i tidsvevstolen og ofrer seg,
har det nok ligget i kortene for Loke,
men vi har ikke sett det.
Vi ville at han skulle gå opp
fra én av flere guder, til selveste Gud.
Det var et utkast til manus
helt på slutten.
Vi syntes begge det ikke ble riktig.
Og problemet var at Loke ikke ødela vevstolen i det.
Han reddet vevstolen fra å implodere og besteg deretter tronen.
Vi visste at noe var galt, men ikke hva.
For han prøvde å redde vevstolen,
han får tronen, alt dette.
Men problemet var at han ikke ofret seg,
og vi tenkte: "Hvorfor ødelegger han ikke vevstolen
"og må ta over dens enorme ansvar?
"Han får ikke noe ut av det."
Det virker åpenbart nå, som akkurat det riktige valget.
Men det var et avgjørende øyeblikk i utviklingen av det
da vi innså at Loke må ødelegge og bli vevstolen.
Vi ser de vanlige klærne hans falle av
og avsløre hans siste Loke-kostyme,
og hornene hans vokser ut igjen.
Vi har alt filmet Tom mens han går opp den trappa
og går opp det som blir tronen hans,
mens han holder tida sammen.
Det var et storslått øyeblikk.
Tonemessig var det et vanskelig kostyme å velge.
Det måtte være munkeaktig,
men han har også tidligere ønsket å være konge.
Og han posisjonerer seg selv til
å se over alt, som en konge, men ydmyk.
Ydmyk av byrden av det ansvaret,
så vi måtte finne ut hvordan kostymet kunne si alt det.
-Den store finalen. -I Loki.
-Ja. -Sesong én og to.
Det er resonant, det beveger seg, fordi han har vært gjennom så mye.
Og så mye kamp og lidelse, og...
Så mange spørsmål.
Og å komme tilbake føles som
en ny aksept av noe.
Eller en omdefinering av ham selv, på en eller annen måte.
Og det er interessant at fra begynnelsen av
snakket vi, fra november,
-om at det var organisk. -Ja.
-Og det er den organiske delen av Loke. -Ja.
-Det er virkelig. Det er tilfeldig. -Det er ekte.
Innsiden er på utsiden.
Ja.
Jeg elsker at det har kjente farger
og en kjent form,
men det er nytt i sin ydmykhet.
-Så borte er... -Rustningene.
...rustningen, metallet og brystplatene.
-Det er en hybrid. -Det er mer sårbart.
Ja. Og det er en hybrid av
en konge og... en munk.
-Ikke sant? -Ja.
Dette er plaggene til noen
som kan ha viet seg til et formål
-hinsides seg selv. -Ja.
Dette er formålets og praksisens plagg.
-Og vekt. -Og vekt.
-Ja. -Ja.
Var det Mobius som i episode seks sa:
"Noen ganger er formål mer byrde enn ære.
"Du velger byrde."
Så dette er han som tar på seg det ansvaret.
De første ti årene med filmer med Loke handlet om æren.
Han var en skurk som jaget en trone.
I denne sesongen lærer han at hans ærerike formål
er å bære byrden til alle andre.
Han godtar den omsorgsfulle personen han har blitt
gjennom disse to sesongene,
men han godtar også fortida si
og sin status som Åsgard-gud
som skal holde alt sammen og redde vennene sine.
Han gir oss en sjanse.
Hans magiske kraft som halvgud
forsterkes fordi han innser at...
...makten han har til å koordinere og styre tid,
er der historien slutter.
Og det er hans eneste motstand mot den store planen til Han som gjenstår.
Her var det en stor mulighet
til å vise en figur utvikle seg
fra å være smålig til å være en som ofrer seg for andre
og føler verdien av det.
Og å fortelle den historien, særlig i dag, var en gave.
Det som nok også var viktig,
var at offeret ikke bare var et superhelt-offer,
det var et han aldri får se fordelene av.
Han får ikke redde vennene sine og være sammen med dem.
Det er et rent offer.
Han er Atlas ved tidas ende som holder det hele sammen.
Og det kom fra å ønske å fortelle en historie
med en mytisk tyngde
som passer den norrøne mytologien dette er basert på.
Jeg husker
at for over to år siden tok jeg dette på for sesong én.
Og sesong én føltes som en ny begynnelse
fordi vi tok fra Loke alt som var kjent for ham.
Vi tok fra ham Åsgard, Thor og Odin.
En ny begynnelse, en ny historie, et nytt kapittel.
Og å ha på denne overallen og håpe
at publikum godtar og inspireres av den nye historien vår.
Uansett hvor hardt du jobber, er det alltid en følelse av usikkerhet.
Du tenker: "Jeg håper de elsker det,
"og at de er like spente og interesserte i denne nye ideen som meg."
Jeg føler meg så heldig og takknemlig overfor publikum
fordi folk virkelig virker interesserte
i ideene, figurene, verdenen, TVT,
framføringene og alle de flotte nye skuespillerne i MCU.
Så jeg føler umåtelig takknemlighet og,
for å være ærlig, dyp begeistring.
Oversatt av: Jon Sæterbø