Koexistence je těžká.
Proto miluji vzdělávání,
a svoje X-Meny.
Jejich hrdinství je lekcí, kterou nesmíme zapomenout.
Že náš vesmír je velmi starý
a my všichni velmi mladí.
Zrození z prastarého hvězdného prachu
a složeni z jedněch a týchž atomů.
ASSEMBLED: JAK SE NATÁČEL SERIÁL X-MEN '97
Když poprvé spustili Disney+, měl jsem skvělou příležitost
jít ke Kevinovi do kanceláře...
VÝKONNÝ PRODUCENT
... a předložit mu všechny možné animační náměty, co mi přišly na mysl.
A první slova, která jsem vypustil,
byla: „Obnovení původního animovaného seriálu X-Men.“
Ten seriál na mě měl v dětství zdaleka největší vliv.
V srdci všech zaujímá výjimečné místo.
Udělal z mnoha lidí fanoušky animace, mě nevyjímaje.
Vzpomínám si, jak Pizza Hut dělali promo akci
k uvedení „Noci Sentinelů I a II“ na VHS.
REŽISÉR
Kazetu jsem úplně ohrál.
To bylo moje seznámení se seriálem,
a odtud pochází moje láska k postavám.
Byl průkopnický a já se na něj vždycky těšil.
X-Men je ze všeho nejvíc moje oblíbená alegorie.
REŽISÉR
X-Meni vždycky brali to, že jsou odlišní, realisticky.
Jako jak by na ně svět vlastně reagoval?
X-Meni působí realisticky,
stojí nohama na zemi, vyrovnávají se s pronásledováním,
chodí ven a pomáhají lidem, kteří je nenávidí.
To na ně doléhá.
A my máme šanci být v těch chvílích s nimi
a vidět, jak to ovlivňuje jejich vztahy.
Myslím, že je to skvělá alegorie našeho světa.
Byl to pořad pro děti, ale nebyl pro ně zjednodušený.
Myslím, že v tom tkví síla komiksů,
stejně jako animovaného seriálu.
Můžete se vrátit i k nejstarším komiksům,
které napsal Stan Lee,
a zjistíte, že X-Meni chtěli, aby lidské pocity z izolace,
z životních traumat byly vidět, a i já se díky nim cítil být vidět.
Já myslel, že se chceš vyléčit.
To jsem si taky myslela, doktore, ale to, kdo jste, vyléčit nejde.
Rádi jsme tyhle postavy sledovali,
protože nám svým způsobem zachránily dětství.
REŽIE
Ať už se stali našimi přáteli, protože jsme byli osamělí,
nebo nás učili, nebo to byli jen zábavní hrdinové,
které jsme sledovali o sobotách.
Tak jo, chlupáči, promluvíme si.
Na X-Men jsme si opravdu vážili toho, že se tam říkalo:
„Život je a bude těžký, ale nejste na všechno sami.
Můžete mít svůj tým, najít si rodinu
a můžete skutečně něco změnit.“
V naší historii
si řada nešťastných a pomýlených často vytvářela obětní beránky
z odlišných lidí, které obviňovali ze svých problémů.
Je to zloba v lidských srdcích, kterou musíme přemoci.
V původním návrhu šlo o obnovení seriálu,
tedy ani o reboot, ani o remake.
Hodně lidí řekne:
„Je to původní seriál X-Men.
Pokračují v jednom z mých oblíbených pořadů,
v seriálu, na kterém jsem vyrostl, a který pouštím i svým dětem.
„Co s ním provedou?“
A stejně se ptáme i my.
Každý, kdo se na tomhle seriálu podílí, je fanoušek, který si říká:
„Kam chceme směřovat? Kdyby seriál neskončil,
kdyby pokračoval dál, jaké další příběhy by vyprávěl?“
Vím, že nesnesete, aby vás opustil,
ale je to jediná možnost.
Vrátí se někdy?
Od začátku je to jako plynulé pokračování,
které přímo navazuje na příběhy vyprávěné v 90. letech,
a vede nás dál s odkazy na reálie komiksů, co vyšly od té doby,
ale hodně čerpá i z toho nostalgického faktoru kolem seriálu.
Hlavu vzhůru!
Hodně jsme se bavili nejen o tom,
že vzdáme hold původnímu stylu,
ale že ho napodobíme tak, jak si ho lidé pamatují.
To jsem si mohl myslet!
Musíme varovat tým.
A proto máme Larryho Houstona, režiséra,
který se k nám vrací jako konzultant a producent,
a také Lewaldovy, kteří byli původní showrunneři.
Disney+ začal nabízet původní seriál X-Men
myslím v roce 2019
a to, jak na to fanoušci reagovali, nás ohromilo,
ale nedoslechli jsme se, že bude něco dalšího,
dokud se opravdu nezačalo pracovat.
Jo, udržovali všechno v tajnosti
a pak nám zavolali a řekli:
„Tak je to tu.
Máme spoustu nadšených mladých a kreativních lidí.
Chcete se vy dva spolu s Larrym Houstonem zapojit jako konzultanti?“
Nevěřila jsem vlastním uším,
že to opravdu chtějí nazvat X-Men '97,
protože navazují tam, kde původní seriál skončil,
což je úžasné a vzrušující.
Trask chce, aby lidé a mutanti místo spolupráce válčili.
Vyhrajeme, když lidi jako on selžou.
Mluvíte jako Charles. Dnes by byl na vás hrdý.
Díky, dr. Cooperová. Ale upřímně, byl to týmový úspěch.
Vzpomínám si, jak jsme jim poprvé zavolali,
aby věděli, že ten seriál děláme.
Vyprávěli nám, jak museli kdysi úplně stejně volat Stanovi Leemu,
když dělali původní seriál.
A jak Stan řekl jim, řekli i oni nám, že nám kryjí záda
a ať na nás můžou být pyšní.
Vím, byl jsem poslední dobou tvrdohlavý, já jen...
Nevěděl jsem, jestli se X-Meni bez profesora obejdou.
Vzal jsem to na sebe.
Ale jeho sen nezávisí na mně. Ale na vás všech.
Můj svět superhrdinů začal mytologií, řeckou mytologií, egyptologií.
KONZULTANT / PRODUCENT
Literatura, kterou jsem četl, byla v podstatě jen fantasy.
Pak jsem objevil komiksy. Nepamatuji si přesně kdy,
ale můj první komiks byl Iron Man,
a pak jsem dostal X-Men, Spider-Mana, ty všechny.
Začal jsem je číst jako blázen a jelikož jsem byl jedináček,
byl jsem úplný mutant.
Chodil jsem na Hofstrovu univerzitu na Long Islandu
a stal jsem se úspěšným návrhářem hraček.
A první hračka,
kterou jsem chtěl přetvořit v pořad, byli X-Meni
a cítil jsem...
že když vezmu něco tak vzrušujícího,
děti budou mít pocit, že jsou i další jako oni.
Takže jsem nadhodil X-Meny,
a Stan Lee se mnou na mnoha schůzkách byl,
a nikdo to nepochopil.
V 80. letech se všemožně snažili dostat X-Meny do televize.
A nikdo v Hollywoodu nevěřil, že to bude úspěšné.
„Superhrdinové, s těmi nemůžete natočit úspěšný televizní pořad.“
Takže to bylo ztracené.
To mi zní jako náš každodenní chleba.
Přesně tak. Zvládneme to, jako jsme to zvládli vždy.
Jako rodina.
„NOC SENTINELŮ - ČÁST PRVNÍ“
Když jsme v polovině 80. let pracovali v Marvel Productions,
měl jsem dva vedoucí.
Jeden byl Stan Lee, druhá byla Margaret Loeschová.
Margaret Loeschová vždycky věřila v koncept X-Menů.
Asi o šest let později se stala ředitelkou Fox Kids Network.
Ona teď měla moc dát tomu zelenou.
Tak zavolala mně, Willu Meugniotovi, Ericovi, Julii a dalším
a řekla: „Dobře, uděláme X-Meny. Pustíme to do éteru.“
Byla jako tajná superhrdinka, o které nikdo neví.
Slyšíš ten potlesk? Milujou vás.
Držte se mě a z vás, X-Menů, budou hvězdy.
Ti nad ní nevěřili, že X-Men něco způsobí.
Řekli jí: „Tak jo, dáme vám 13 dílů
ale nic víc. A pokud to dopadne špatně, jste bez práce.“
A ona na to: „Dobře, risknu to.“
Najali si tě na 13 dílů, na jednu řadu.
A já byla scenáristkou té řady.
Ale po 13 dílech nás všechny propustili.
Celý tvůrčí štáb byl propuštěn v červenci a srpnu,
když jsme dokončili práci.
Pak v lednu měl premiéru
a najednou to byl hit číslo jedna.
Pokud ratingy neporostou,
zruším natáčení i herce natrvalo.
Řídicí místnost!
Showtime!
Pracovali jsme už jinde, ale zavolali nám:
„Chceme, abyste se vrátili na další řadu.“
Asi polovina z nás mohla. Někteří ne.
Vrátili se co nejrychleji.
Ratingy vyletěly nahoru!
Tehdy jsme netušili, jak je seriál populární.
Nebyl internet, nic takového.
Měli jsme jen sledovanost. Nic víc.
Takže první řada byla pro nás nejdůležitější,
protože jsme museli dosáhnout nejvyšší sledovanosti, aby se pořad dál vysílal.
A měli jsme štěstí, že jsme dostali druhou řadu.
Drželi jsme se jí jako ta kočka,
podle toho obrázku s kočkou, protože jsme to netušili.
Nevěděli jsme, co se děje ve světě, že se na to lidi dívají
a zamilovali se do toho,
dokud se Julia nezeptala naší kamarádky Charlotte Fullertonové:
„Přišlo vám něco od fanoušků seriálu?
Vede si dobře?“
Náhodou jsem byla ve Fox Studios
a zeptala se jí: „Jo, máme zpětnou vazbu?“
Protože, zase, sledovanost, kterou jsme znali, byla úžasná,
ale: „Máte nějakou reakci?“
Vzala mě do haly.
A znáte ty velké krabice od mléka americké pošty, které nosí pošťáci?
Jedna byla na zemi a byla plná.
- Byly jich haldy a plné. - Pošty od fanoušků.
Byla jich plná hala. Naskládané od podlahy ke stropu.
A říká: „Každá z nich je od dítěte o X-Men.“
Rodičům se to líbilo. Posílali děkovná psaní.
„Život mého dítěte se změnil.
Uvědomilo si, že není samo.
Že jsou i jiní jako on.
A já jsem chodíval na rozhovory...
Z propagačních důvodů. Řekl jsem tam: „Všichni jsme takoví.“
A myslím, že nejlepším důkazem toho byli X-Men.
V 90. letech byly standardem Scooby-Doo nebo Super Friends.
Chtěli jsme zajistit, že až děti uvidí „Noc sentinelů I a II“,
poznají, že to není něco, na co jsou zvyklé.
Je to jiné. Výrazně.
Vidělas, co udělala?
Jo, Rogue to s muži umí.
Říkali jsme si:
„V prvním dílu tu postavu zabijeme.
Tu holku pronásleduje robot.“
Uhni. Musím chytit toho mutanta.
Udělali jsme to schválně, aby si lidé řekli:
„Co to je? Co bude dál?“
Chtěli jsme je vtáhnout do pořadu a každý týden z něj udělat povinnost.
Lepší už to nebude.
Všichni jsme věděli, že v našich příbězích je jakési poslání.
Vy ho cítíte, a proto se nemůžete dočkat další kapitoly.
Pořád si pamatuju, jak jsem vždycky po škole utíkal domů sledovat nový díl
a myslím, že to byl první příběh na pokračování, co jsem kdy viděl.
POKRAČOVÁNÍ PŘÍŠTĚ...
Bylo to poprvé, co si pamatuju, že na konci každé epizody
byl nějaký cliffhanger.
A ten úžasný pocit, když se mělo pokračovat,
se opakoval v seriálu každý den.
Tak jsem se dostal ke komiksům.
Díval jsem se na původní seriál
a hned jsem chtěl jít do obchodu s komiksy
a zjistit, jak to bylo nejen s X-Meny,
ale s každým komiksem v regálu.
A když jsem se stal filmařem
a začal se potkávat se scenáristy a režiséry,
často jsem slýchal, že ten seriál byl klíčovým dílem v jejich životě.
A bylo vidět, že lásku ke komiksům u lidí, kteří vyrostli v 90. letech,
z velké části probudil právě tento seriál.
Dnes jsme dosáhli velkého vítězství.
Myslím, že estetika 90. let je vnitřně spjata
nejen s návrhy, které používají,
ale i s tím, jak seriál působí.
Prostě atmosféra té doby.
Chceme dělat to samé, co oni.
Hej, Cyclopsi. Do mě.
Použít proporce těch opravdu svalnatých,
ikonických postav, které se neodchylují od vzhledu v komiksech.
Dílo Jima Leeho bylo jejich příručkou
při navrhování seriálu
a myslím, že se tutéž příručku snažíme užívat i my.
Komiksové návrhy měly samozřejmě mnohem víc detailů
a mnohem evokativnější kontury.
Přispěly k hmatatelnosti světa.
Přišlo mi, jako když se komiksové stránky hýbou.
Vysoký kontrast, černé stíny.
O to jim šlo. Prostě to tomu dalo víc života.
Nezjednodušili žádný z návrhů.
Podívejte se na Storminy vlasy.
Jsou vážně šílené.
Je to hodně malých pramínků, ale žádný nevynechají,
a to na tom bylo jedinečné.
Líbí se mi ta estetika.
Naplňuje mě obrovským pocitem nostalgie
a je to pro mě jako svátek.
To je vzrůšo! Budeme pokračovat?
Animace udělala obrovské skoky.
Jak v technologii, tak i ve stylech.
Nejen ve stylu animace, ať už dvourozměrné nebo počítačově generované,
ale také v tom, jak se k animaci přistupuje v režii.
Emi a Chase jsou epizodičtí režiséři,
což znamená, že dělali další díly.
Jake nastavil styl režie v prvním díle
a oni potom pokračovali.
Zásadní pro nás bylo to, jaký zvolíme tón.
Protože v původním seriálu jsou věci,
které nám mohou přijít jako kýčovité, ale nejsou.
Možná to bylo rozpočtem.
Díváte se na to dnes, vidíte recyklovanou animaci a uvědomíte si,
že neměli prostředky, aby to předělali.
A o tom jsme s Larrym pořád mluvili.
Měl jsem jen omezený čas a musel jsem to dodělat.
Teď, když máme tu možnost a můžeme na to ten rozpočet dát,
co od toho pořadu vlastně budeme chtít
Bude to jen vizuální stránka? Nebo snad jen příběh?
A myslím, že jsme se nakonec shodli,
že chceme, aby diváci cítili to, co my, když jsme se na to dívali jako děti.
Rogue Gambitovi vždycky kryje záda.
Vždycky jsem chtěl vytvořit obsah,
který by byl stejně silný jako to, co mě inspirovalo.
Protože všichni stojíme na ramenou lidí, kteří přišli před námi, ne?
Nikdy jsem profesora nepožádal, aby mi ukázal, jak to vlastně dělat.
Některé lekce dáváme, Scotte.
Jiné přijímáme.
Jsme velcí fanoušci X-Menů
a chtěli jsme je pozvednout.
A to nás nutí být kreativní.
Nutí nás to přijít na to, jak to či ono říct nejjasněji.
Co nejpůsobivějšího můžeme udělat,
obzvláště když dojde na akci?
Protože bychom to všechno rádi přikrášlili.
Jak můžeme dát každé akci na obrazovce co největší náboj?
Tlačíme animaci až na hranu.
Laťka je už vážně vysoko.
Jak tedy být moderní a zůstat na té laťce,
ale zachovat ten nostalgický pocit?
Tehdy to bylo jednodušší.
Fakt pruda.
Měli bychom najít cestu ven.
Kam ten spěch?
Ta hra mi připomíná minulost.
Jsme v roce 1997.
Je to v podstatě dobový seriál.
Co se dělo v kinematografii mezi lety 96 a 98?
Jak se točily hrané filmy?
Jak se tehdy animovalo?
A co televizní animace?
Jaké čočky se používaly?
Co se tehdy považovalo za filmové?
Co se považovalo za průkopnické?
Je skvělé mít k dispozici tyhle motivy z 90. let,
protože tvoří základní a hmatatelný pocit v DNA toho kultovního seriálu.
I když animace kreslené technikou buněk s plochým pozadím
vede k velice plochému rámečku,
ctili jsme ji téměř v 80 % případů.
Ale to, co z toho dělá X-Men '97 a ne původní seriál X-Men,
je, že ho občas překonáváme kvůli emocionálnímu efektu.
Velké intenzivní momenty v bitvách a v bojových scénách,
i v některých větších citových scénách,
se tak posouvají z ploché roviny do trojrozměrnějšího prostoru.
A to je něco, co nám naše partnerské studio, Studio Mir,
které produkuje hodně anime, umožňuje dělat efektivně.
To, co se tehdy dělalo, byl naprostý vrchol animace,
vrchol akce a toho, co bylo k dispozici
a co se tehdy dalo dělat.
A naší povinností teď je udělat to samé, nový vrchol.
Takhle vysoká je laťka.
Mohli jsme se podívat na záběry na věci zvané DI .
Je to skvělý postprodukční nástroj, kde si na to hodíme filtr.
Řeč je o filmovém filtru,
aby to vypadalo jako film z 90. let.
Dává vám to trochu takový pocit,
jaký máte při filmové produkci.
Dáte si tam zrnění, při produkci vám černá barva vyběhne ještě víc.
Nevadí mi, že se přeostřuje trochu víc,
jen musíme být filmovější a ponořit se do té doby.
A také to musíme dát do širokoúhlého formátu, že?
Takže to musíme udělat víc filmové.
Podívejte se.
Koukám, že to tu dali od Gambitovy poslední návštěvy do pucu.
Určitě jsme chtěli ctít Lewaldovy a Larryho
a jejich práci, aby to nikdy nebylo jako:
„No, to bylo laciné, jak laciní můžeme být my?“
Ale spíš: „Ne, vlastně jste budovali něco neuvěřitelně krásného.
Podívejte, jak moc to ovlivnilo celou generaci.“
A nést tu pochodeň dál není jen velká zodpovědnost,
ale jsme z toho i nadšení.
Těšíme se. Chceme těm postavám prokázat čest.
Jestli jsem se jako X-Man něco naučil, slečno Tilbyová,
pak je to čekat nečekané.
Jedním z nejdůležitějších aspektů seriálu je hudba.
Když slyšíte to ztvárnění úvodní znělky,
není úžasné to, že zní nově,
ale spíš jako by oslavovala
a zdůrazňovala to, co bylo krásné na původní hudbě.
Pokud jde o identifikaci seriálu, je to velmi důležité.
Vyrostl jsem v 60. letech a je spousta pořadů,
kde stačí slyšet dvě nebo tři noty
a víte, co to je.
Věděli jsme, že pro X-Meny
musíme mít něco, co je velmi výrazné, silné a určující.
Tehdy v 90. letech jsem dostal asi jeden víkend,
dva nebo tři dny na nakreslení úvodní znělky.
A ta měla být dlouhá asi minutu,
minutu a čtyři sekundy.
Nakreslil jsem dvě minuty.
Nechal jsem fanouška vyplout na povrch.
Začal jsem kreslit obrázky a nechal věci volně plynout.
A když jsem to dokončil,
rozmysleli jsme se, vzali jsme ty 2 minuty
a zkrátili to na jednu minutu, tu, kterou teď všichni znají.
Moje pohádka byla hotová už před hudbou.
Když jsme to dokončili, další část byla snaha dodat hudbu,
která se snažila ladit s tempem.
A pokud mi paměť slouží,
myslím, že to byla asi 13. verze hudby,
než jsme řekli: „Jo, to je ono.“
Protože prvních 12 bylo: „Ne.“
Nemělo to švih. Nemělo to šmrnc.
Chvíli to trvalo a pak se to zázračně spojilo
a všechno dopadlo dobře.
Původní seriál se opřel do předpojatosti.
Nevyhýbal se jí, ale ani ji nezjednodušoval
a neměl své publikum za děti.
Prostě vyprávěl příběhy.
Vyprávěl příběhy a měl i větší příběh.
Abychom byli nástupci, museli jsme to vnést do DNA seriálu.
Tvý srdce pro mě možná bije,
ale já to neucítím.
Na co sáhneš, to štěstím roztaje,
jenom já ne.
Každý příběh, který v seriálu vyprávíme, se rodí z lidského popudu,
z postav, které ukazují scenáristům, kam je směřovat.
A oni ty vztahy sledují.
A jde hlavně o to, kam člověka vede srdce.
Svět kolem těchto postav může být chaos,
ale jejich lidskost, jejich duše, jejich vnitřní pocity
a vzájemná láska je to, co je dovede k cíli.
Teď musíme být silní.
Jako tým.
Kvůli všem mutantům, kteří ještě žijí a tohle sledují.
Potřebují naději.
Tak by to udělal profesor.
Tak připomeňme světu,
že v podobných chvílích jsou sny nejdůležitější.
Naší hlavní prioritou bylo přivést
tolik původních herců, kolik jen šlo.
Tehdy jsme chtěli pozvednout vyprávění příběhů.
Jedna z věcí, které jsme udělali,
byla, že jsme pozvali lidi, kteří hráli na jevišti,
namísto dabérů,
kteří dělali jen na sobotních animácích,
protože jsme chtěli herce,
kteří uměli hrát více způsoby
a nezněli jako všichni ostatní v branži.
Myslím, že to přispělo ke specifické kvalitě seriálu
protože oni těm postavám vdechli život.
Neunavuje tě někdy poslouchat sám sebe?
Ne když mluvím o tobě, chère.
V té době
jsem o X-Menech neměla ponětí.
O X-Menech jsem nikdy neslyšel. Asi nikdo z nás,
kromě George Buzy.
Neřekli nám název pořadu, pro který děláme konkurz.
Řekli jen „Projekt X“. A tak jsem četl a četl.
A pak si říkám: „To jsou X-Meni.“
Tak zvláštní, a přesto povědomé.
Jako dítě jsem si kupoval spoustu komiksů.
Pamatuju si, když vyšel první komiks X-Men.
A viděl jsem ho v trafice.
A vzpomínám si, jak jsem ho četl.
Hned jsem věděl, že jdu na konkurz na X-Men.
Zdá se, že je to úmyslná stopa.
Mohl jsem jít na konkurz na Star Wars.
To, že jsem se toho účastnil,
byl v té době vrchol mé kariéry.
Jsi umělecké dílo.
Většina z nás na počátku 90. let
dost hrála v divadle.
Byla jsem seriózní herečka.
Dělala jsem filmy, televizi, divadlo,
rozhlasová dramata.
Nedělal jsem postsynchrony, byl jsem zpěvák.
Celý život jsem dělal
znělky v Torontu a kvůli zpěvu létal
do New Yorku a do Chicaga.
Já přišla především
z divadla.
Párkrát jsem namlouval reklamy a tak.
Ale můj vůbec první animovaný konkurz
byla tahle postava.
Má agentka byla v té době tady v Torontu a řekla mi:
„Lenore, chci, abys šla do toho nového seriálu.
Hledají sexy, nakřáplý hlas s jižanským přízvukem.“
V té době jsem ve filmech a v televizi hrála už spoustu jižanek.
Ale na první konkurz jsem nešla.
Prostě mě to moc nezajímalo.
Dal jste nám místo, kam patříme, profesore.
Nám tvrdohlavcům jen trvá, než si to uvědomíme.
Pak uběhlo pár měsíců a ozvali se zase.
A agentka mi řekla: „Lenore, ještě nenašli tu pravou herečku pro tuhle roli,
protože jsi to ty.
Tak sebou koukej mrsknout a běž tam.“
Tak jsem šla.
Vešla jsem do studia a nasadila si sluchátka.
Producenti byli v LA.
Podívala jsem se na obrázek té postavy
a řekla si: „Jo, sakra, to zvládnu.“
Pak jsem otevřela pusu a v podstatě řekla:
„Víš, můj táta se chtěl zabít,
když zjistil, že jsem mutantka.“
Chápeš?
A pak jsem slyšela výkřiky a řev a tak.
Jako: „Nenechte ji opustit budovu.
To je ona. To je Rogue.“
Tohle bude uspokojivější, než jsem myslela.
Jakmile jsme ji slyšeli, řekli jsme: „To je ono. Máme to.“
S Wolverinem to bylo stejné.
Tenhle je můj.
Šel jsem tam a ukázali mi jeho obrázek.
Vysvětlili mi, kdo je a tak, že je Kanaďan.
A já: „To je dobře.“
První věta zněla: „Správně, ty mrchožroute.
Vždycky tě bavilo mlátit slabší a menší.
A já jsem menší. Tak mě prašti.“
Říkali: „Bože, dej mu ještě pár replik.“
Prostě se to tak stalo. Jako by to tak mělo být.
Říkejte mi Wolverine.
Wolverine.
Tak impulzivní.
Hned jsem se s Hankem ztotožnil.
Když jsem byl dítě ve škole, šikanovali mě.
Byl jsem velkej. Měl jsem nadváhu.
Na školním dvoře jsem se dostal do pár konfliktů
a tam jsem zjistil, že i když jsem velký,
když to někomu vrátíte, budete vy ten, koho obviní.
Tak přemýšlejte, než začnete jednat
a zkuste situaci zažehnat a odejít.
A tohle dělá Hank.
Oni musí poznat, že nejsme hrozbou pro lidstvo, ale jeho součástí.
Neuchýlí se ke svým dovednostem a superschopnostem,
ledaže nebude existovat jiné východisko.
Pokusí se z problému vymluvit, argumentovat,
než použije násilí.
Ale když to udělá,
dejte si pozor.
Vzývám všechny síly bouře!
Pozvali mě na konkurz na můj první animák.
Byla jsem ve Stratfordu
a hrála jsem Shakespeara.
A měla jsem jen jeden den, kdy jsem mohla do města.
Vše bylo velmi uspěchané.
Takže jsem se chtěla držet toho, proč tam jsem
a co můžu tomu konkurzu přinést.
A pak mi řekli, že je to královna.
A já na to: „Dobře, moc toho o ní nevím,
ale královnu umím.“
Musím své emoce udržet pod kontrolou,
aby se mé schopnosti nevymkly kontrole.
Ta role mi přirozeně sedla.
Nikdy jsem nebyla na nuance.
Dělám to ve velkém. Ve velkém, nebo vůbec.
Jsem volná!
Mám rád Nightcrawlera.
Náš společný čas pro nás oba hodně znamenal.
Jen si vzpomínám, že mě zavolali,
A byl tam okamžik, kdy se vtělíte do role.
Byl zapálený, ale zároveň spirituální.
Je na něm něco něžného, ale také divokého.
Vzpomínám si, že jsem dočetl a nastala pauza.
Podíval jsem se do kabiny na Dana Hennesseyho, režiséra,
a on se zastavil, podíval se na mě
a řekl: „Je dost zapálený, že?“
A já na to: „To jo.“
„Chceš to zkusit znovu?“ „Jasně.“
To byl můj první konkurz na animák.
A na tom scénáři bylo něco, ke složitosti postavy,
co to ze mě prostě dostalo.
Jsem ohromen.
Vy X-Meni máte s takovými věcmi zkušenosti.
Jsi na správným místě, zlato.
Když jsme se seriálem začali,
nahrávalo nás ve studiu možná šest najednou.
Zjistili, že je mezi mikrofony příliš mnoho ruchů,
nemluvě o tom, že jsme sotva zvládali scény,
jak moc jsme se smáli.
Ne scénáři, jen těm blbečkům v místnosti, kteří byli tak nadaní.
Měl by si dávat pozor na pusu.
Přestaň se starat o mojí pusu
a začni se starat o tohle.
Pamatuju si svůj první den ve studiu. Byl tam Cal Dodd,
byla tam Lenore Zann a bylo to dost divoké.
Viděl jsem Cala Dodda, jak se hrbí a zatíná pěsti,
a pak se najednou ozvalo jeho jméno
a řekl: „Dávej pozor, kámo.“ A já na to: „Dobře.“
Naučilo mě to, že dabovat animované hlasy
neznamená jen stát nehnutě před mikrofonem.
Je při tom zapotřebí výrazu celého těla.
Nedokážete si představit, ani já,
tu úděsnou výjimečnost Božího milosrdenství.
Dnes ses v tom doku vážně krotil.
Až tam vyrazíme, jestli to chceš ukončit a rychle,
udeř a to se smrtící silou.
Všechny přerušuju, protože jsem Wolverine.
Rogue je uprostřed něčeho opravdu důležitého
a já říkám: „Tak už jsi skončila?
Jsou tu i další lidi, co musí něco říct.“
Kašli na filozofii.
Pojďme mu nakopat zadek.
V jednu chvíli mi vypínali mikrofon.
Já na ně: „Nedělejte to. Nechte ho zapnutý, bude to skvělé.“
Jdu si tam, kam chci.
Bylo to kouzelné.
Byla to opravdu kouzelná chemie, kterou jsme měli.
Nakonec nás rozdělili,
přesto jsme ale užívali stejné studio, takže jsme se tam potkávali.
Ostatní měli jinou práci.
Jen málo lidí dělá jenom dabing.
V době, kdy jsme dělali první řady,
jsem hned za rohem pracoval na dalším seriálu
o hře Maniac Mansion,
což byla věc od George Lucase.
Hrála jsem Shakespeara,
když mě pozvali na konkurz.
Celou první řadu jsem byla ve Stratfordu.
Měla jsem představení každý večer.
V pondělí se nehrálo,
a tak jsem vždycky brzy ráno nastoupila do auta
a dojela tam a nahrávala X-Meny.
Zvedni se, mlho, a sveď svou protivnici z cesty.
To ti velí Storm, tvá paní.
Tehdy jsem dělal seriál Kung Fu s Davidem Carradinem
a celé to bylo víceméně pro dva herce,
takže jsem na tom pracoval 12, 14 hodin denně,
a dělal jsem X-Meny doslova během obědové pauzy,
nebo během přestávky, kterou jsem měl jako na oběd v průběhu dne.
Klídek, Cyclopsi.
Samá práce a žádná zábava dělá z Jacquesa nudného patrona.
Musel jsem ze studia na X-Meny dojíždět,
a přitom jsem nevěděl, že se z nich stává hit.
PODLE TELEVIZNÍHO SERIÁLU! DOBRODRUŽSTVÍ X-MENŮ
Myslím, že to bylo jen ústním podáním,
a postupně jsme slyšeli, že se na to lidé dívají,
a mluví o tom i fanoušci, kteří normálně nejsou na tento druh animace
ani na podobné dějové linky.
Nevíte, co se vám povedlo.
Tos ještě nic neviděl.
Postavy jsou dnes ikonické,
ale v té době to byly jen fascinující,
komplexní persony
s opravdu zajímavými dialogy,
které měly hloubku,
kterou byste od týdenního animáku nečekali.
Fénix byl bájný pták, kterého pohltil oheň,
ale vždy znovu povstal z popela.
Možná právě to Phoenix představuje.
Naději, která nikdy nezemře.
Když to po pěti letech skončilo,
říkal jsem si, že nevím, co si se sebou počít.
Už žádné cesty do studia kvůli nahrávání.
Zmizí Wolverine z povrchu zemského? Nebo co?
Moc mi chyběl,
protože jsem to já.
Na mně se posledních sto let nezměnil ani chlup.
To dobře víš.
Bylo skvělé se k němu vrátit.
Magneto názor nezmění, ani když před ním padnem na kolena.
Ten chlap vyhlásil celoplanetární válku.
Takže jednou provždy skončí.
Všichni jsme byli nadšení.
To bez debat.
Myslím, že nikdo neřekl: „Já nevím.
Proč bychom to dělali?“
Volali jsme: „Ano, rozhodně. Jdem na to.“
Už je to moc dlouho, příteli.
Víte, je super,
že je to stejné studio,
ve kterém jsme nahráli X-Men v 90. letech.
Já jsem Storm, vládkyně živlů.
Cením si toho teď úplně jinak.
A času, který trávím ve studiu,
si vážím a líbí se mi to mnohem víc.
Pusťte toho chlapce, nebo poznáte můj hněv.
Tohle miluju.
Miluju tuhle postavu.
Miluju tenhle seriál.
Jen ať si bouří, neb já v bouři vzkvétám!
Vrátil jsem se k seriálu,
protože jsem se chtěl ujistit, že budu stačit
na postavu, kterou před lety vytvořili.
Pamatuju si, že se mi to všechno najednou vrátilo.
Nikdo z vás tam nebyl, když Genosha padla.
Kdo další bude muset umřít?
Jean? To už tu párkrát bylo.
Viděla jsem pár dílů, jako třeba „Příběh Rogue“,
a můj hlas tam přirozeně je.
A tak se mi to rychle vrátilo.
A když jsem poprvé vešla do studia,
byla jsem trochu nervózní, protože jsem si říkala: „Bože, umím to pořád?“
A během dvou vteřin, kdy jsem otevřela pusu
a řekla prvních pár řádků,
jsem si řekla: „Jo.“
Je to jako dobře obnošená kožená bunda, do které vklouznete a jdete.
Byli jste pomalejší než šneci v javorovým sirupu.
Myslím, že ho čapneme teď, než ho naši záhadní hoši zase přesunou.
Je zvláštní, jak mi v hlavě zůstávají moje repliky.
Jedny z nejlepších replik co jsem měla, jako:
„Vypadáš nervózně jako kočka s dlouhým ocasem
v místnosti s houpacími křesly.“
A přesto jsi tady,
přesně tam, kde tě chtěl profesor mít.
Cable?
Chris Potter, který hrál Gambita v původním seriálu...
Všichni se uklidněte.
Gambit se vrátil.
... mluví roli Cablea, který je velkou součástí této řady.
Já víc vědět nepotřebuju.
Ten stroj mi zabil matku.
Musíme se postarat, aby nezabil nikoho dalšího.
Na starostlivýho taťku je teď už pár století pozdě.
Nechte toho! Oba!
Gambit mi bude chybět, ale Cablea miluju.
Jsem nadšený, kam to směřujeme.
Jdu do boje, nebo do cirkusu?
Co jsi čekal? Černou kůži?
Jsou tu také skvělí nováčci, kteří přivádějí k životu nové postavy
a kteří nám poskytují nový pohled na postavy z původního seriálu.
Jmenuju se Gambit. To si pamatuj.
Pro tenhle seriál
jsem dostal takový dlouhý seznam postav, všechny s falešnými jmény.
Myslím, že Gambit byl jako Johnny nebo tak něco.
A odkazoval se na Chrise Pottera jako na Gambita.
A já si říkám: „Počkat.“
Pak si projdu všechny ženské i mužské reference.
A napadne mě: „Tohle jsou X-Meni.“
Hodně jsem vyšiloval.
A udělal jsem asi velmi hloupé rozhodnutí, že půjdu na konkurz jen na Gambita.
Protože ještě nikdo postavu nemluvil se správným cajunským přízvukem.
Napodobovali jsme ho už
s jedním z mých přátel na střední škole.
„Jsi zabiják, nebo zloděj?“ říkávali jsme a dodávali „mon ami“.
Zatočil jsi se zlounama, zachránil kluka a vrátil se.
U sporáku jsem byl užitečnější, mon ami.
Kvůli Gambitovi jsem se zapsal na francouzštinu.
A tohle je asi to nejtrapnější, co můžu říct.
Mohli jsme si vybrat jména.
Tak jsem si samozřejmě vybral Remyho.
Ale podepsal jsem se Remy LeBeau.
Podle učitelky to bylo roztomilé.
Říkala: „Remy Fešák.“
A já na to: „Jo, tak jsem to myslel.“
Ne, že chci být Gambit.
Nemůžu uvěřit, že to můžu říct. Jsem tak nadšený.
Mon ami, Gambit byl na vás v sále nebezpečí
možná moc drsný, n'est-ce pas?
Ale karty, jsou karty.
Pomáhali bychom tu těm, co přežili, kdybychom se sami obávali smrti?
Záleží nám přece na druhých. Jako většině, v to věřím.
Dostal jsem e-mailem pozvánku na konkurz na Charlese.
A byl jsem samozřejmě radostí bez sebe,
protože jsem byl už od počátku velkým fanouškem seriálu.
Já jsem mutant. Telepat. Čtu myšlenky.
Zřejmě je i ovládám. A vůlí měním.
Vzpomínám si na první nahrávání. U dělal jsem pár záběrů.
Pak jsem se musel na chvíli zastavit
a podíval jsem se na scenáristy,
producenty, vedoucí castingu a režiséra.
A říkám:
„Ani nevíte, jak jsem rád, že jsem toho součástí.“
Protože i když říkám, že díky tomuhle seriálu jsem se dostal k dabingu,
taky jsem se díky tomu dostal k herectví všeobecně.
Tenhle pořad byl pro mě důležitý, když jsem vyrůstal.
Už jen to, že se v něm o 30 let později zase pokračuje.
Teď jako dospělý se o tu nádheru můžu podělit
se svými neteřemi a synovci, kteří jsou zhruba stejně staří.
Uvádí mě to v úžas.
A jsem tak vděčný, že jsem toho součástí.
Ukážeme lidem, co všechno můžeme spolu dokázat.
Ty jsi on!
- Ty jsi... - Magneto.
Nevyrůstal jsem na původním seriálu
jako většina mých vrstevníků.
Takže pro roli Magneta mi tým dal seznam dílů.
Řekli mi: „Tady máte seznam těch, ve kterých je vaše postava.
Na ty byste se pro referenci měl podívat jako první.“
Tak jsem šel a zhlédl, co nejvíc jsem mohl,
abych měl dobré povědomí o pořadu i o postavách.
A abych znal jeho kontext.
Četl jsem o Davidovi,
který ho ztvárnil v původním seriálu, a zjistil, že byl Anglo-Kanaďan
a také měl divadelní původ.
Jeho původ a vzdělání se nelišily.
A jeho hlas byl podobný tenor jako já.
Takže jsem měl pocit, že se jeho výkonu snad dokážu přiblížit.
Mým záměrem není vyvolávat sváry či neshody.
Tak jo, dokaž to.
Nech Jean přečíst ti mysl. Odhalí tvé plány.
- Scotte, ne. - Proč?
I kdybych u Magneta vycítila dobré úmysly,
bylo by to jen dnes, v tuhle hodinu, v tuhle minutu.
Původní pořad jsem znala,
protože devadesátkové seriály byly skvělé.
Jako pro většinu z nás běžných dabérů,
to i pro mě začalo konkurzem.
Pošlou vám scénář, přečtete si ho a řeknete si: „Bože, to se mi líbí.
To bych moc ráda dělala.“
Pak do toho dáte srdce
a když máte štěstí, hodíte se do receptu, který mají.
Sám jsi to řekl, Scotte.
Nač jsme bojovali,
když si nakonec nebudeme moct žít po svém?
Tým si nějak poradí.
Náš syn nás potřebuje víc.
Ty sám to dobře víš.
Užívám si žít v téhle postavě,
která je tak složitá a to, že se všechno děje
tváří v tvář obřím robotům a hrozným padouchům
a všechno, co se děje v této řadě X-Menů,
která je vážně silná.
Beast nezmění nic na tom, že jsem Nathanova matka.
Já vím. Nikdo netvrdí opak.
Jenže...
profesor a Storm jsou pryč
a Magneto je tady.
Je toho moc na všechny.
Nevyrůstal jsem na tom seriálu, takže jsem neznal postavy
jako každý druhý kluk ze sousedství.
Rogue, profesor snil o tom,
že lidé a mutanti budou koexistovat v míru.
My nesmíme ustrnout, i když se zdá, že se nic moc neděje.
Dělal jsem konkurz na Scotta Summerse, Cyclopse.
Chtěli co nejpřesněji znějící hlas.
Jsem Cyclops. A rozhodně jsem hodný.
Odvedl jsem dobrou práci.
Ale Meredith Layneová, vedoucí castingu a dabingu na tomto projektu,
věděla, že to zvládnu ještě lépe, a zavolala mě zpátky,
myslím, že s podtextem: „Rayi, ber to vážně.“
Tak jsem to vzal vážně.
Začal jsem zjišťovat, kdo ta postava je, zkoumal jsem úryvky.
A Cyclopse Norma Spencera
jsem moc dobře neznal, když jsem do toho šel.
Ale jakmile jsem začal sledovat původní seriál
a hlavně dva dlouhé rozhovory s Normem o seriálu.
Poslouchal jsem je, úplně jsem je zhltal
a zamiloval se do něj.
Myslím, že je vážně tragédie, že jsme o něj přišli,
těsně předtím, než se seriál začal chystat.
Myslím, že by se mu moc líbila šance být naposledy
se svými přáteli.
A svůj výkon věnuji jemu.
Různé generace mají vlastní pohled na Cyclopse,
mají vlastní představu, jaký by měl být.
A já jen doufám, že se mi podaří potěšit co nejvíc z nich.
Ke mně, moji X-Meni.
X-Men je příběh o mutantech.
Je to příběh o outsiderech.
O lidech, kteří chrání svět, který se jich bojí a nenávidí je.
Ale tihle mutanti, tihle Homo superior,
kteří se vyvinuli z Homo sapiens, jsou lidé.
Jsou to lidé ve svých srdcích i duších.
Zamilovávají se. Cítí závist.
Cítí výčitky svědomí.
Cítí náklonnost.
Postavy prožívají neuvěřitelně emotivní příběh
a když se střetnou, hodně to jiskří.
A to nejen v těch úžasných akčních scénách,
ale i v lidském dramatu, který se skrývá za každým jejich vztahem.
Ublížil jsi mi.
To ty mně také.
Nesčetněkrát.
Bylo to vzájemné.
Ale i tak jsme se nikdy neopustili.
Scénáře se mi moc líbily.
Mohli jste se na ně dívat z tolika různých úrovní.
A mytologie mě zajímala už od doby, co jsem byla dítě.
Takže jsem se na ně dívala jako na archetypy.
A skoro jako na řecké nebo římské bohy a bohyně.
Tví rodiče o tom neví, že ne?
Nějak ovládám solární energii.
Ještě zjišťuju jak.
Ale posiluje mě, fakt hodně.
Kdykoli udělám tohle, připomíná mi, že jsem jiný.
Že všem kolem lžu.
Bejt X-Man, Jubilee?
Nechci bejt ani sám sebou.
Scénáře, které jsme měli těch pět let, byly neuvěřitelné.
A teď to prostě jen pokračuje.
Měli...
jsme sen,
Charlesi.
Ano, který nás stmelil v rodinu.
A za ten sen, stejně tak jako za rodinu...
Se musí bojovat.
Co bylo zajímavé, myslím, pro nás všechny,
kdo jsme vděční, že nás pozvali zpět,
je, že chceme vidět, kam to teď povede.
Protože o 30 let později se řeší jiné starosti,
jiné aspekty společnosti,
které snad budou do pořadu zakomponovány.
A uvidíme, jak se X-Meni vyrovnají se vším, co je dnešní,
protože to přivede nové fanoušky, stejně jako ty staré.
Motivy ztráty a odcizení, lásky a zlomeného srdce,
to jsou témata, která lze řešit,
a která pochopí doslova každý v jakémkoli věku.
A myslím, že náš přístup k této iteraci
je mnohem ponuřejší, realističtější a lidštější než kdy předtím.
Nic kolem nás by nebylo možné
nebýt hrdinských činů X-Menů.
Vývoj tohoto seriálu se nepodobal žádnému jinému pořadu, na kterém jsem pracoval.
Na samém začátku
jsme se striktně snažili o 100% výkony, jako by se nic nezměnilo.
Tohle je úplně stejné obsazení znějící stejně.
Braňte svého pána!
Hochu, k zemi!
Eriku!
A myslím, že jsme časem zjistili,
že takový druh a styl podání a hraní,
který byl častější v animovaných seriálech 90. let,
dnes už na diváky nepůsobí dobře.
Znělo to, jako bychom se snažili napodobit časovou kapsli
z doby dávno minulé.
A myslím, že udělali správně, že se to snažili utlumit
více do citovosti hereckého stylu 20. let.
Bylo to nejvíc péče a úvah,
co jsem kdy viděl v jakémkoli projektu, na kterém jsem kdy pracoval.
Další změna? Tak ať.
Však my se s ní vypořádáme.
Věřme ne v sen či ve své schopnosti,
ale jeden v druhého.
Je to duchovní nástupce, že?
Mít úžasnou perspektivu fanouška,
znát zdrojový materiál a být schopen říct:
„To mi přijde správné.
A to samé i pro diváky.“ Nebo...
„To je ve scénáři.
Tohle se podle mě snaží držet scénáře.
Scénář se drží komiksu.“ Všechno to do sebe zapadá.
Je to velký tlak, ale když milujete to, co děláte,
a milujete ten svět a zdrojový materiál,
utiší to všechny ostatní hlasy.
Možná je rozdáno blbě,
ale nejvíc trumfů budou mít na konci hry X-Meni.
V 90. letech, když byli scenáristé přizváni k práci na seriálu,
nevěděli o X-Menech nic.
A já toho věděl příliš.
Takže to byla skvělá rovnováha,
protože uměli skvěle psát dramatické postavy.
A já věděl všechno o tom, kdo co má a nemá rád,
kdo koho nenávidí, kdo je bratr, sestra a tak.
A mohl jsem to na ně vysypat, aby věděli.
Tehdy taky dostali příručku Marvel.
Společně
jsme mohli dát dohromady skvělé příběhy,
u kterých nám připadalo, jako by si zachovaly srdce toho, co fanoušci milují.
Do té mytologie se ale pak mohli ponořit i obyčejní lidé
a užívat si podívanou.
Jak řekl Archimédés, když objevil princip výtlaku,
„Heuréka.“
Měli jsme i jiné akční seriály
a většinou šlo spíš o zápletku a akci.
Každý díl jsme začali
přemýšlením o scénáři a čí je to příběh
a jak můžeme tu postavu odhalit nejlépe.
Jak vytvořit hluboký, silný příběh o Storm nebo o Rogue?
Přemýšleli jsme o nich jako o dospělých lidských bytostech
a teprve pak jako o lidech se superschopnostmi.
X-Menům jsem se věnovala od puberty,
nikdy jsem si nedovolila žít jinak než prací.
A když se podíváte na každého X-Mana
v užším týmu v původním seriálu X-Men,
každý z nich byl nejlepší v některé šílené, úžasné superschopnosti,
kterou měl.
Ale byla to také věc, pro kterou se velice trápili.
Rogue má šílené schopnosti,
ale kdyby si je vyměnila s Wolverinem, mohla být šťastná,
mohla by se dotýkat lidí.
Nemusela by vytahovat drápy, pokud by nechtěla.
Příběh Rogue by byl jiný.
A kdyby se Wolverine nemohl dotýkat lidí, fajn, půjde bydlet do lesa.
Není nad to být doma.
Cyclopsovi se nemůžete podívat do očí.
Máme tu čestného chlapa, který se chce zachovat správně,
ale má mezi sebou a světem štít.
Takže to, o čem si u každého říkáte: „To je super,“
jsou zároveň pro dotyčné ty nejsmutnější a nejděsivější okamžiky.
Někdo je má za zrůdy,
někdo za monstra,
ale po celé planetě jsou známí jako mutanti.
To, jak úspěšný ten seriál byl, jsme zjistili
asi před dvěma či třema lety,
když nás požádali, abychom přijeli na turné Comic-Conu.
Byl jsem na letišti a letěl na jeden z Comic-Conů.
Abyste mohli cestovat do Států, musíte v Kanadě projít celnicí.
A americký pohraničník se mě zeptal: „Kam jedete?“
Řekl jsem mu, do jakého města.
A on na to: „Co tam budete dělat?“
A já: „Jdu na Comic-Con.“
On na to: „Comic-Con?“
Řekl jsem: „Jo, jsem jedním z hostů. Patřím k X-Menům.“
A on začal zpívat tu úvodní znělku.
A já mu řekl: „No, já jsem hrál Beasta.“
A byl nadšený.
I modří se rdí, má milá.
Byl to pro nás všechny takový návrat domů
a bylo skvělé se vidět po doslova 25 letech.
Spojuje nás pouto, velké pouto, nás všechny.
Jeli jsme do Walesu, proboha.
To je skvělé.
Nejlepší je to štěstí, které vidíte na tvářích lidí.
Když jsme přijeli do LA - ty bláho, já byla i na akci v LA.
Tak tam jsme se dozvěděli,
jak moc seriál změnil život tolika lidí.
Šel jsem na tu akci v Los Angeles a rovnou do zelené místnosti,
aniž bych věděl, co je tam za publikum.
Pak nás zavolali na pódium, ohlásili nás
a my doslova vystoupili ze zelené místnosti zpoza závěsu na pódium.
A mně připadalo, že v tom kongresovém centru
je několik tisíc lidí
namačkaných a stojících.
Bylo to pro mě ohromující.
Lidé mi chodili říkat, že jsem tvořil jejich dětství.
Že to bylo to nejpříjemnější, co mohli v sobotu ráno sledovat.
Také mi říkali, jak jim postava Rogue
nebo postava Gambita či Wolverinea
v určitých situacích,
když byli ještě děti, pomohla.
Děti, které byly třeba menší nebo je šikanovali,
když viděly Wolverinea a jak si od nikoho nenechal nic líbit,
vnímaly to jako něco,
čím mohly posílit své sebevědomí.
Před nikým se neschovávám, hochu.
Mám tu teď svůj vlastní boj.
Lidi prostě přicházeli a říkali: „Tvořili jste mé dětství.“
Mockrát díky. Nemůžu vám dostatečně poděkovat.
To bylo tak báječné.
Mysleli jsme, že děláme jen něco zábavného.
I když to bylo ve své době velmi aktuální a smysluplné,
nemysleli jsme si, že skutečně ovlivňujeme lidi
takovým emocionálním způsobem.
Jsme Kanaďané. Většinou jsme skromní
a opravdu nás zaskočilo a ohromilo,
že naše práce mohla mít takový vliv na tolik lidí.
A dodnes to tak je.
Rádi potkáváme naše fanoušky a moc to pro nás znamená.
Děkujeme příznivcům, že podporují seriál
i tohohle fanouška, aby to zase dostal do éteru
a ukázal všem, že se dá udělat něco sofistikovanějšího,
než co se dělalo v 90. letech.
Prostě nepsat pro děti, ale s dětmi.
Uvidí exploze a laserové paprsky
a všechno ostatní.
Ale až když to viděli v reprízách, zachytili další podtext pro dospělé,
který jsme tam chtěli dát, a fungovalo to.
Proč nás nenávidíš?
Co jsme ti kdy udělali?
Narodili jste se.
Odveďte ji.
Nebyl bys tak statečný, kdybych neměla svázané ruce.
Pro mě byl původní seriál definitivními X-Meny.
A do jisté míry bych byl rád, kdyby se z toho pro ostatní děti,
dospělé a další dospívající stalo
místo, kde najdou sami sebe a své X-Meny.
Protože každá generace má svou vlastní verzi superhrdinů,
Je tolik dětí, které neznají X-Meny, jak jsem je poznal já.
Chci, aby je viděli v té samé podobě,
a doufám, že je to nadchne tak jako mě.
Už nemusíte déle žít v temnotách.
Už nejste psanci.
U dětských programů jsou někdy tendence
ukazovat idealizovanou verzi života dětí,
která je izolovaná od traumat světa.
Víme, že tak to není.
Nebylo to tak v 90. letech, když jsem se na to díval,
a rozhodně to tak není dnes,
kdy má každý přístup k internetu a sociálním sítím.
Děti vidí svět kolem sebe.
Vidí v našem světě rasismus.
Vidí ekologické katastrofy.
Vidí sociální nepokoje.
A myslím, že ten pořad je místo, kde děti
mohou ty emoce ventilovat.
Aby měly pocit, že nejsou izolované a samy,
a vypořádaly se s úzkostí
tím, že je to něco, co všichni sdílíme.
A že stejně jako X-Meni mohou vytrvat, když budou spolu.
Nejsilnější věc v příbězích superhrdinů,
ať už jsou to sci-fi příběhy nebo hororové příběhy,
je to, že nám dovolují podívat se na lidské příběhy
a na jejich složité části, aniž by se to někoho dotýkalo.
Protože nejde o tuto konkrétní skupinu.
Je to o superhrdinech. Je to o mimozemšťanech.
Je to o nadpřirozenu.
Takže můžeme spoustu z toho řešit
způsobem, který nemusí nutně vyvolávat pocit,
že si někoho znepřátelíte nebo že kritizujete.
Můžete to udělat tak, aby se na to lidi dívali
a vypořádávali se s tím, co je trápí.
Nebo snad i to,
že se v tom sami poznají a usoudí,
že to možná není nejlepší způsob, jak se chovat.
Pravděpodobnost není na naší straně, ale jestli budeme dobře sehraní,
možná spasíme svět před osudem dinosaurů.
Myslím, že ty příběhy jsou krásné místo, kde se děti a dospělí sejdou
a vypořádají se s nástrahami života, že?
I když jsou to fantastické příběhy, jsou to stále lidská témata.
Co jiného jsou démoni než odrazy našich obav a studu?
Potřebujeme hrdiny víc než kdy jindy.
A myslím, že je čas, kdy budeme muset zapátrat
a najít svého vnitřního hrdinu, svého osobního hrdinu, kterého nosíme v srdci,
a vůli udělat to pro sebe samé
a pro druhé, pro planetu.
To platí obecně.
To je univerzální poselství.
A platí napříč historií,
protože v průběhu dějin se objevily problémy se zeměmi,
národnostmi, rasami, genderem,
lidé se snaží vytvořit dualitu
i když opravdu musíme spolupracovat.
Má minulost je samý omyl.
Moje byla taky, vzpomínáš?
Ale i tak se mě X-Meni ujali.
Já jsem si jejich důvěru nevynucovala,
ale vysloužila.
Je to seriál o toleranci.
O způsobu, jakým můžete začít dialog, mluvit s někým,
slyšet ho.
Neříkám, že s ním nutně musíte souhlasit, že?
Ale slyšet ho, pochopit, jaký je jako člověk,
být schopen s ním komunikovat tak, jak je potřeba,
aby potenciálně vyslechl i vaši verzi.
Charles Xavier mi odkázal svůj věčný sen
a ten vám nevelí milovat nás tak, jak milujete sami sebe.
Ale smířit se s tím, že svět je nás všech.
Sdílet, co nás čeká.
A že můj druh, stejně jako ten váš, má právo zde žít.
Líbí se mi, že seriál X-Men představuje toleranci,
nesnášenlivost, předsudky, nalezenou rodinu,
kmen, sebepřijetí, to vše v tom světě je.
A to, že se tomu v seriálu nevyhýbáme,
což se podle mě dařilo od prvního dne,
a doufám, že to si z něj lidé odnesou.
Stáhněte se.
Nemůžem to vzdát.
Ne, Rogue.
Uděláme to, co radíme lidstvu už léta.
Přijmeme budoucnost.
A smíříme se s ní.
A pak je to, myslím...
Něco takového.
České titulky Pavel Klimeš