Sameksistens er bøvlet.
Det er derfor, jeg elsker oplysning og mine X-Men.
Deres heltemod lærer os noget, vi aldrig må glemme.
At universet er uhyre gammelt, og vi alle sammen er meget unge.
Født af urgammelt stjernestøv og alle børn af atomet.
Da Disney+ startede, var det alle tiders åbning til at gå ind på Kevins kontor -
og pitche alle de vilde animationsidéer, jeg kunne komme i tanke om.
Og de første ord fra min mund var:
"Genopliv den originale 'X-Men: The Animated Series'."
Det var den serie, jeg dyrkede mest som barn.
Den har en særlig plads i alles hjerter.
Den har gjort så mange, inklusive mig selv, til animationsfans.
Jeg kan huske Pizza Huts kampagne -
med "Night of the Sentinels 1 & 2" på VHS. Jeg sled den op.
Den introducerede mig til serien og fik mig til at elske karaktererne.
Serien var banebrydende, og jeg glædede mig meget til at se den.
X-Men er min ultimative yndlingsallegori.
X-Men har altid behandlet det at være anderledes på realistisk vis.
Hvordan ville verden faktisk reagere?
X-Men er nede på jorden og må forholde sig til forfølgelse -
og samtidig hjælpe de folk, der hader dem.
Det er en hård byrde. Og vi får lov til at opleve det sammen med dem -
og se, hvordan det påvirker deres forhold.
Det er en fed allegori til vores verden lige nu.
Det var en serie for børn, som ikke talte ned til sine seere.
Det er tegneseriens styrke, og det gælder også animationsserien.
Man kan gå helt tilbage til de tidligste Stan Lee-tegneserier og se, -
at X-Men satte fokus på folks følelse af at være isolerede, -
og de følte sig set med deres traumer. Jeg følte mig i al fald set.
Jeg troede, du ville kureres.
Det troede jeg også selv. Men man kan ikke kurere den, man er.
Jeg elskede at se de karakterer, -
som på en eller anden måde reddede os som børn.
Uanset om de blev vores venner, fordi vi var ensomme, -
eller de lærte os noget eller bare var nogle sjove helte, vi fulgte hver lørdag.
Godt, din hårbolle, vi skal have en lille snak.
Det, jeg respekterede ved X-Men, var budskabet om, -
at livet er hårdt, men man kan klare det sammen.
Man kan finde et team, en familie, og så kan man faktisk gøre en forskel.
I vores historie har ulykkelige, vildledte mennesker ofte skabt syndebukke.
De har bebrejdet dem, der er anderledes, for deres egne problemer.
Denne ondskab i menneskets hjerte må bekæmpes.
Den oprindelige pitch gik ud på at genoplive serien, -
ikke reboote den eller genskabe den.
Mange vil sige: "Det er 'X-Men: The Animated Series'."
"De fortsætter en af mine yndlingsserier."
"Den serie, jeg voksede op med og vil vise mine børn. Hvad gør de ved den?"
Og vi er selv de mennesker.
Alle, der laver serien, er den fan, som siger:
"Hvor vil vi hen? Hvis serien aldrig var stoppet, -
hvis den var fortsat, hvilke historier havde den så fortalt?"
Jeg ved, I ikke kan bære at tage afsked, -
men det er den eneste udvej.
Kommer han nogensinde tilbage?
Lige fra starten er det en direkte fortsættelse, -
direkte i tråd med de historier, de fortalte i 90'erne.
Vi ser, hvor det kan få os hen, og har et blik på seriens overlevering -
men udnytter især seriens nostalgifaktor.
Pas på!
Diskussionerne handlede ikke kun om at ære den oprindelige stil, -
men at forsøge at ramme folks minder om den oprindelige stil.
Du glade verden! Vi må advare teamet.
Vi har Larry Houston, instruktøren, som vi fik tilbage som konsulent, -
og Lewald-parret, som var hovedkræfterne bag serien.
Disney+ begyndte at sende den originale serie, -
vistnok i 2019, -
og vi blev blæst bagover af fansenes reaktion, -
men vi havde ikke hørt noget om det, før det for alvor gik løs.
De holdt kortene tæt ind til kroppen.
Så ringede de og sagde: "Nu sker det altså."
"Vi har ansat en stor gruppe engagerede, unge kreative ildsjæle."
"Vil I to og jeres ven Larry Houston tilknyttes som konsulenter?"
Jeg kunne ikke tro mine egne ører.
Den skulle hedde "X-Men '97" og fortsætte, hvor den originale serie sluttede.
Fantastisk og spændende.
Trask så os helst bekrige hinanden. Alle sejrer, når hans slags taber.
Du lyder som Charles. Han ville have været stolt i dag.
Tak, dr. Cooper, men det var nu ærlig talt en teamindsats.
Jeg kan huske, da vi ringede til dem for at fortælle, at vi ville lave serien.
De fortalte os historien om dengang, de foretog samme opkald til Stan Lee, -
da de lavede den originale serie.
Og ligesom Stan sagde til dem, -
sagde de til os, at de støttede os, og vi skulle gøre dem stolte.
Jeg ved, jeg har været stejl. Jeg kunne bare ikke se X-Men uden professoren.
Jeg troede, det var mit ansvar.
Men hans drøm har ikke brug for mig. Den har jo jer.
Min superhelteverden startede med mytologi, græsk mytologi, egyptologi.
Jeg læste stort set kun fantasy.
Så opdagede jeg tegneserier. Jeg husker ikke hvornår.
Min første tegneserie var "Iron Man".
Og så fik jeg "X-Men", "Spider-Man", dem alle sammen.
Jeg begyndte at læse i dem som en gal, og som enebarn ...
... var jeg den ultimative mutant.
Jeg gik i skole i Hofstra på Long Island, -
og jeg blev en legetøjsmager med stor succes.
Og det første stykke legetøj, -
som jeg ville gøre til en serie, var X-Men.
Og jeg følte ...
Med noget så spændende ville børn ikke føle, de var ene om at være anderledes.
Så jeg pitcher "X-Men", og Stan Lee er med til mange af møderne, -
og ingen forstod det.
De forsøgte hele vejen gennem 80'erne at få X-Men i tv, -
og ingen i Hollywood troede, det kunne blive en succes.
"Du kan ikke lave en hit-tv-serie om superhelte."
Så det var dødfødt.
Det lyder bare som endnu en dag på kontoret.
Præcis. Og vi tackler den, som vi altid har gjort. Som en familie.
"NIGHT OF THE SENTINELS - DEL ET"
Da vi sad på Marvel Productions i midtfirserne, havde jeg to supervisorer.
Den ene var Stan Lee, den anden var Margaret Loesch.
Margaret Loesch troede meget på X-Men-konceptet.
Spol seks år frem, og hun blev direktør for Fox Kids Network.
Nu fik hun magt til at give grønt lys.
Så hun ringede til mig, Will Meugniot, Eric, Julia og nogle andre.
"Okay, vi skal lave 'X-Men'. Vi skal få den i æteren."
Hun er den hemmelige superhelt, som ingen kender.
Kan I høre bifaldet? De elsker jer!
Hold jer til mig, og I, X-Men, vil blive stjerner.
Cheferne over hende troede ikke på, at "X-Men" kunne noget.
"Okay, vi giver jer 13 afsnit. Og hvis det flopper, er du fyret."
Hun siger: "Jeg løber risikoen."
Du blev hyret til at lave 13 afsnit, en sæson, -
og jeg blev manusforfatter. Men efter 13 afsnit var det slut for alle.
Hele det kreative hold var kun ansat til juli-august, hvor arbejdet var færdigt.
Serien fik premiere i januar og var pludselig et hit.
Hvis seertallene ikke vokser støt, -
sløjfer jeg serien og karaktererne i den for altid.
Kontrolrum!
Så er det showtime!
Vi arbejdede andre steder og fik så opkaldet:
"Vi vil have jer tilbage til en ny sæson." Omkring halvdelen af os kunne.
De kom tilbage, så hurtigt de kunne.
Seertallene er tårnhøje!
På det tidspunkt vidste vi ikke, hvor populær serien var.
Der var jo ikke noget internet. Vi kunne kun se seertallene.
Så den første sæson var den allervigtigste for os, -
fordi vi skulle have de højeste seertal for at få lov til at fortsætte.
Vi var heldige at få den anden sæson, men vi hang fast med kløerne, -
som en kat, der bare hænger der. Vi vidste det jo ikke.
Vi vidste ikke, at seerne ude omkring i verden var blevet vilde med serien, -
ikke før Julia spurgte vores veninde der, Charlotte Fullerton:
"Kommer der fanbreve til serien? Klarer den sig okay?"
Jeg var på Fox Studios og spurgte hende: "Får I noget feedback?"
Vi vidste, at seertallene var fantastiske, men ikke om de fik nogen reaktioner.
Hun trak mig ud i en gang, -
og der stod en af de der store postbeholdere, som postmændene bærer.
Der stod en på gulvet, og den var propfuld.
- Propfuld af fanbreve. - De stod overalt. Fra gulv til loft.
"De er alle sammen fra børn til X-Men."
Forældrene elskede det og takkede os. "Mit barns liv er som forandret."
"Han kan se, at han ikke er alene. Der er andre som ham."
Jeg plejede at snakke med ...
Når vi lavede pr, sagde jeg: "Vi er alle sammen sådan."
Og jeg tror, at det bedste bevis for det var "X-Men".
I 90'erne lavede man ting som "Scooby-Doo" og "Super Friends".
Men når børnene så "Night of the Sentinels 1 & 2", -
- skulle de kunne se forskel. Det skulle skille sig ud.
Så du, hvad hun gjorde?
Ja, Rogue har taget på mænd.
Vi besluttede at tage livet af karakteren i det første afsnit.
Og pigen bliver jagtet af en robot.
Træd væk. Jeg må pågribe den mutant.
Det gjorde vi bevidst, så folk tænkte: "Hvad nu? Hvad sker der så bagefter?"
Vi ville trække dem ind i serien og gøre den til noget, man bare måtte se.
Så bliver livet ikke meget bedre.
Vi vidste alle sammen, at der er noget i vores historier, der er som en mission.
Det føles, som om man næsten ikke kan holde ud at vente på næste afsnit.
Jeg husker, hvordan jeg skyndte mig hjem fra skole for at se næste afsnit.
Det var nok den første tv-serie, jeg nogensinde så.
FORTSÆTTES ...
Det var første gang, jeg så cliffhangere i slutningen af hvert afsnit.
Og den fantastiske følelse af, at noget ville fortsætte, -
- fik man hver dag med den serie.
Den ledte mig til tegneserier.
Jeg så serien og fik straks lyst til at gå ned i tegneseriebutikken -
for at se alt, hvad de havde på hylderne, ikke bare X-Men.
Så da jeg begyndte at lave film og mødte manusforfattere og instruktører, -
blev serien ofte nævnt som en milepæl i deres liv.
Den der kærlighed til tegneserier, som folk, der voksede op i 90'erne, har, -
skyldtes i høj grad lige præcis den serie.
Vi har opnået en stor sejr på denne dag.
90'ernes æstetik er så tæt forbundet med -
de design, de bruger, og hvordan serien føles.
Der er en følelse af den tid. Og vi ville prøve at skabe det samme.
Cyclops, lad mig op.
Vi brugte de meget muskuløse proportioner, -
- de ikoniske karakterer, og afveg ikke fra tegneserielooket.
Jim Lee-stilen var deres ledestjerne i forhold til seriens design.
Vi forsøger også at bruge den som vores ledestjerne.
Tegneseriedesignet var naturligvis mere detaljeret, -
med en mere stemningsfuld streg.
Det er en håndgribelig verden. Det var som tegneseriesider i bevægelse.
Stærk kontrast, sorte skygger ... De gav den gas og gav den mere liv.
Designet var ikke strømlinet. Se lige Storms hår.
Det er vildt med alle de der små totter. Og det gør det unikt.
Jeg elsker den æstetik. Den fylder mig med nostalgi.
Det er én stor fest for mig.
Hvor fedt! Kan vi gøre det igen?
Animationen har taget syvmileskridt.
Ikke bare teknologisk, men også stilmæssigt.
Ikke bare animationsstilen, om det er 2D eller CG, -
men også i forhold til hvordan man instruerer animation.
Emi og Chase er afsnit-instruktører og var på skift ansvarlige for afsnittene.
Jake lagde instruktørstilen i første afsnit, og de fulgte trop.
For mig handlede det om at ramme tonen.
Der er ting i den originale serie, der fejlagtigt kan opfattes som cheesy.
Måske på grund af budgettet. Man kan se genbrugt animation og tænke:
"Der var ikke råd til retakes." Vi har faktisk talt med Larry om det.
Der var ikke meget tid. Jeg skulle bare have det færdigt.
Nu hvor vi kan få et større budget, -
må vi finde ud af: "Okay, hvor skal vi hen med serien?"
Er det kun det visuelle eller historien, der skal i fokus?
Vi blev alle enige om, -
at seerne skal føle det samme, som vi selv gjorde som børn.
Rogue kommer altid Gambit til undsætning.
Jeg har altid villet lave noget, -
der var lige så stærkt som det, der inspirerede mig.
Vi står jo alle sammen på skuldrene af dem før os, ikke?
Gid professoren havde lært mig det, han var så god til.
Nogle ting må man selv erfare.
Vi er alle sammen kæmpe X-Men-fans og ville se dem ført til storhed.
Det tvinger os til at være kreative og regne ud, hvordan vi udtrykker det klart.
Hvad er det stærkeste, vi kan gøre her? Især hvad angår action.
Der vil vi gerne give den en ekstra skalle.
Hvordan gør vi alle dele af actionscenerne så stærke som muligt?
Animationen kan så meget nu. Barren er hævet.
Hvordan forbliver vi relevante og over barren, men bevarer nostalgien?
Det var en enklere tid.
Vi må se at finde en udvej.
Hvorfor? De her baner gør mig helt nostalgisk.
Det foregår i 1997. Det er en slags periodedrama.
Hvad skete der i filmens verden mellem 96 og 98?
Hvordan optog man live action? Hvordan animerede man?
Hvad gjorde man i tv-animationen? Hvilke linser brugte man?
Hvad så man som filmisk? Hvad betragtede man som banebrydende?
Det er fedt med de 90'er-træk i baglommen, -
for det er en grundliggende, taktil del af den originale series dna.
Teknikken med celletegnet animation med en flad baggrund -
giver dig et meget fladt billede.
Det ærer vi næsten 80 % af tiden.
Men én forskel på "X-Men '97" og den originale serie er, -
at vi indimellem ser bort fra det for at gøre det mere følelsesladet.
Så crescendo-øjeblikkene i kampscenerne, ja, selv i de følelsesladede scener, -
hæver sig over det flade plan og åbner et mere tredimensionelt rum.
Det er vores samarbejdspartner Studio Mir, -
som laver meget anime, rigtig gode til.
Det, de gjorde dengang, var det ypperste inden for animation, -
det ypperste, der var tilgængeligt til action på det tidspunkt.
Det er vores ansvar at lave det ypperste af det, man kan nu.
Så højt skal barren ligge.
Vi kunne se materialet i det, der hedder DI.
Det er en sej form for postproduktion, hvor vi kan lægge filter på.
Vi gik efter et filmfilter, som fik det til at ligne en 90'er-film.
Så man får lidt af det flimmer, som man ville få ved fremkaldelsen.
Man får en kornet fremkaldelse, hvor det sorte træder endnu mere frem.
Fedt med lidt mere rackfokus. Bare for at gøre det lidt mere filmisk.
Og vi skal også have det over i widescreenformat.
Så vi må gøre det mere filmisk.
Se der.
Novra! De har fået sat skik på tingene siden Gambits sidste besøg.
Vi ville ære Lewald-parret og Larry og alt deres arbejde, -
så det aldrig blev: "Det var cheesy. Hvor cheesy kan vi gøre det?"
Det er nærmere: "I skabte noget helt utrolig smukt."
"Se, hvor meget det har påvirket en hel generation."
Og at bære faklen videre er ikke bare et ansvar, men også vildt fedt.
Jeg glæder mig til at ære de karakterer.
Om noget lærer man som X-Man at forvente det uventede.
Noget af det allervigtigste i serien er musikken.
Når man hører temasangen, er det utrolige ikke, at det lyder nyt, -
men at det lyder, som om musikken fejrer -
og understøtter det smukke ved det originale tema.
I forhold til seriens genkendelighed er det vigtigt. Jeg voksede op i 60'erne, -
og tit skulle man bare høre to toner af temaet, så kendte man det.
Til X-Men skulle vi have noget, som var meget distinkt og stærkt og drivende.
Dengang i 90'erne fik jeg nok en weekend, -
to-tre dage, til at tegne en intro.
Introen skal vare omkring et minut og fire sekunder. Jeg lavede to minutter.
Min indre fan fik lov at tage over. Tegningerne væltede bare ud af mig.
Og da jeg så var færdig, tog vi de to minutter -
og fik det ned på et minut. Den intro, som alle nu kender.
Min storybook var færdig før musikken.
Så næste trin var at få musikken på plads -
- med samme fremdrift og høje tempo. Hvis jeg husker ret, -
- var det nok først ved 13. version, at vi sagde: "Ja, nu har vi den."
De første 12 duede ikke.
Der manglede slagkraft og energi.
Det tog tid, men til sidst smeltede det sammen, og magien opstod.
Den originale serie behandlede fordommene.
Men det blev ikke skåret ud i pap, og man talte ikke ned til seerne.
Man fortalte bare historier. Og serien havde en større fortælling.
For at følge i dens fodspor skulle vi have den dna.
Dit hjerte slår for mig, men jeg kan ikke mærke det.
Du får alt til at lyse op med din berøring. Bare ikke mig.
Alle seriens historier drives af noget menneskeligt, -
at karaktererne viser forfatterne, hvor de skal tages hen.
De følger deres indbyrdes forhold.
Det handler om at have hjertet som kompas.
Verden omkring karaktererne er kaos, -
men deres menneskelighed, deres sjæl, deres følelser -
og indbyrdes kærlighed får dem igennem alt.
Nu må vi være stærke for teamet -
og alle andre mutanter derude, der ser til. De har brug for håb.
Det ville professoren have været.
Lad os minde verden om, at det er i disse stunder, drømme er vigtigst.
Vores højeste prioritet var at bruge -
så mange som muligt fra det originale cast.
Dengang ville vi trække historien op på et højere plan.
En af de ting, vi gjorde, var at få teaterskuespillere til audition -
og ikke stemmeskuespillere, som kun indtaler tegnefilm til lørdag formiddag, -
for vi ville have skuespillere med en større spændvidde i deres spillestil.
De lød ikke som alle andre derude.
Det højnede seriens kvalitet, for de pustede liv i karaktererne.
Bliver du aldrig træt af at høre på dig selv?
Ikke når jeg taler om dig, chère.
Jeg anede ikke noget som helst om X-Men på det tidspunkt.
Jeg havde aldrig hørt om X-Men. Det havde ingen af os, kun George Buza.
De fortalte os ikke navnet på den serie, vi skulle til læseprøve på.
De kaldte den "Projekt X". Og jeg læste og læste.
Og så sagde jeg: "Det er 'X-Men'."
Så underligt og dog så bekendt.
Jeg købte mange tegneserier som barn.
Og jeg kan huske, da det første hæfte med "X-Men" kom ud.
Jeg så det i kiosken. Og jeg kan huske, at jeg læste det.
Jeg vidste straks, at det var en X-Men-audition.
Det ligner et forsætligt spor.
Det var lige så stort som "Star Wars".
At være en del af det på det stadie af min karriere var et stort højdepunkt.
Du er et kunstværk.
Størstedelen af os havde lavet en del teater -
der på vej ind i 90'erne.
Jeg var en seriøs skuespiller.
Jeg lavede bare film, tv, teater ... et hørespil.
Jeg lavede ikke voiceover, men var sanger. Jeg har lavet jingler hele livet.
Det gjorde jeg i Toronto, men fløj også til New York og Chicago for at synge.
Min baggrund er i meget høj grad ... teatret.
Jeg havde lagt stemme til et par reklamer, -
men min første audition til en animation nogensinde var karakteren her.
Min daværende agent sad her i Toronto, og han sagde:
"Lenore, du skal gå efter den her serie."
"De søger en sexet, hæs stemme med sydstatsaccent."
Jeg havde spillet mange sydstatskvinder på det tidspunkt.
Men jeg tog ikke til den første audition. Jeg var ikke særlig interesseret.
Du har givet os et sted, hvor vi hører til, professor.
Vi stædige væsener er bare langsommere om at indse det.
Et par måneder senere var der så callbacks.
Hun sagde: "Lenore, de har stadig ikke fundet den rette til rollen, -
fordi det er dig. Let så røven, og tag derover."
Så det gjorde jeg. Jeg kom ind i studiet og tog hørebøfferne på.
Producerne var i L.A.
Jeg så billedet af karakteren og tænkte: "Ja, sgu da! Det er lige mig."
Og så åbnede jeg munden og sagde sådan set bare:
"Min far ville tage livet af sig selv, da han fandt ud af, jeg var mutant."
Så hørte jeg folk råbe rundtomkring.
De skreg: "Hun må ikke forlade bygningen! Det er hende. Det er Rogue."
Det her vil føles bedre, end jeg troede.
Da vi hørte auditionen, sagde vi: "Nu er den der."
Det var ligesom med Wolverine.
Den her er min.
De viste mig et billede af ham.
De forklarede, at han var canadier. Jeg sagde: "Sikke et held."
Min første replik var: "Godt, I rædderlige rendestensrotter."
"I er altid efter folk, der er mindre end jer selv."
"Jeg er mindre. Gå efter mig."
Så sagde de bare: "Hold da op! Giv ham flere replikker."
Det hele faldt bare i hak. Det var skæbnen.
Bare kald mig Wolverine.
Wolverine.
Så impulsiv.
Jeg identificerede mig straks med Hank.
Da jeg gik i skole, blev jeg selv mobbet.
Jeg var en stor dreng, overvægtig. Jeg kom tit i slagsmål i skolegården.
Der lærte jeg, at når man er stor, -
bliver man den, der får skylden, hvis man giver igen.
Så tænk dig om, inden du handler.
Forsøg at få gemytterne ned, og gå din vej. Og det gør Hank.
De må indse, at vi ikke er en trussel mod menneskeheden, men en del af den.
Han vil ikke ty til sine evner, sine superkræfter, -
medmindre der ikke er nogen anden udvej.
Han forsøger altid at tale sig ud af situationen, inden han tyr til vold.
Men når han så gør ...
Pas på.
Jeg tilkalder stormens fulde kraft!
Jeg skulle til den her audition til min allerførste animationsserie, -
og jeg var ude i Stratford, hvor jeg spillede Shakespeare.
Jeg havde kun én dag, hvor jeg kunne nå ind til byen.
Det hele var fortravlet. Jeg prøver at huske, hvorfor jeg er der, -
og hvad jeg kan bringe til bordet ved den audition.
Så fortalte de, at hun var dronning.
Og jeg sagde: "Okay, jeg ved ikke meget om hende, men jeg kan spille dronning."
Jeg må holde mine følelser i ro, så mine kræfter ikke løber løbsk.
Hun passede som fod i hose med mine naturlige styrker.
Jeg har aldrig været en subtil skuespiller.
Jeg spiller stort. Giv den alt, eller gå hjem.
Jeg er fri!
Jeg holder meget af Nightcrawler.
Vores tid sammen betød meget for os begge.
Jeg kan huske, de fik mig ind, -
og så opstod det der øjeblik, hvor jeg landede i rollen.
Og han var passioneret, men på samme tid spirituel.
Der er noget både blidt og vildt ved ham.
Da jeg var færdig med at læse, opstod der en pause.
Jeg kiggede ind i boksen, hvor instruktøren Dan Hennessey sad, -
han kiggede på mig og sagde: "Han er en meget lidenskabelig fyr, ikke?"
Og jeg sagde: "Jo. Skal vi tage den igen?" "Gerne."
Det var min første audition til en animation.
Der var noget ved manus og karakterens kompleksitet, -
som fik det frem i mig.
Jeg er overvældet. I X-Men har erfaring med den slags.
Du er kommet til rette sted, skat.
Da vi begyndte på serien, -
var vi nok seks i studiet, som blev optaget sammen.
Men der var for meget lyd, der gik tabt mellem mikrofonerne.
For ikke at nævne, at vi knap kunne komme igennem scenerne for grineflip.
Ikke af manus, bare fordi de dygtige folk i rummet var så fjollede.
Han skal passe på med sin mund.
Hold op med at tænke på min mund. Du skulle hellere bekymre dig om de her.
På min første dag i studiet var Cal Dodd der.
Lenore Zann var der, og det var vildt.
Jeg så Cal Dodd trække skuldrene op og knytte næverne, -
og så faldt han ind i stemmen og sagde:
"Hør her, makker." Og jeg tænkte: "Okay."
Det lærte mig, at stemmeskuespil ikke bare er at stå stille foran en mikrofon.
Man udtrykker sig med hele kroppen.
Hverken du eller jeg kan forestille os -
den forfærdende særhed ved Guds nåde.
Du tøjlede dine kræfter i dag.
Når vi går derop, hvis du vil have det hurtigt overstået, -
så slå. Og slå for at dræbe.
Jeg afbryder alle, for jeg er Wolverine.
Rogue er ved at sige noget vigtigt, -
og jeg siger: "Er du ved at være færdig?"
"Der er andre her, der vil have ordet."
Skråt op med filosofien. Nu giver vi ham en røvfuld.
På et tidspunkt slukkede de for min mikrofon.
"Nej, lad den være tændt. Det her bliver godt."
Jeg går, hvorhen jeg vil.
Det var magisk.
Der var en magisk kemi mellem os alle sammen.
Vi endte med at optage hver for sig.
Men vi var i det samme studie, så vi så hinanden komme og gå.
Alle de andre havde forskellige job. Meget få lever kun af stemmeskuespil.
Under de første par sæsoner var jeg med i en anden serie lige om hjørnet, -
"Maniac Mansion", en George Lucas-serie.
Jeg spillede Shakespeare, da jeg gik til audition på serien.
Hele første sæson var jeg i Stratford.
Jeg spillede hver eneste aften. Men mandag spillede vi ikke.
Så hver mandag satte jeg mig tidligt ud i bilen -
og kom ned og optog "X-Men".
Rejs dig, tåge, og få din fjende på afveje.
Hør din betvinger Storms bud.
Dengang lavede jeg "Kung Fu" med David Carradine.
Det var nærmest kun os to, så jeg arbejdede 12-14 timer om dagen på den -
og optog rent faktisk "X-Men" i min frokostpause -
eller andre længere pauser i løbet af arbejdsdagen.
Slap af, Cyclops.
Jacques skal også have sine fornøjelser.
Jeg måtte køre fra filmstudiet for at lave "X-Men", -
men jeg vidste jo ikke, at det faktisk ville blive et hit.
Det gik vist fra mund til mund.
Vi hørte mere og mere, at folk så serien.
Fans, som normalt ikke var til den form for animation -
og den slags historier, talte om serien.
Du ved ikke, hvad du har gjort.
Du ved ikke, hvad du har i vente.
Karaktererne er jo nu ikoniske.
Men dengang var de bare nogle fascinerende og komplekse karakterer -
med meget interessante replikskifter.
Replikskifter med dybde og ikke noget, man ville forvente i en tv-tegneserie.
Føniksen var en mytisk fugl, som blev ædt op af flammer, -
men altid rejste sig fra asken.
Måske er det det, føniksen symboliserer. Det håb, som aldrig dør.
Da vi blev færdige efter fem år, vidste jeg ikke, hvad jeg skulle.
Nu skulle jeg ikke i studiet og spille ham.
Forsvinder han bare ud i det blå? Hvad sker der?
Jeg savnede ham meget, for han er mig.
Mit grimme fjæs har ikke ændret sig i hundrede år. Det ved du også godt.
Det var skønt at gå ind i ham igen.
Magneto ændrer ikke holdning, bare fordi vi beder pænt.
Manden har erklæret kloden krig. Hans dag kan kun ende på én måde.
Vi var alle sammen vildt begejstrede.
Ikke en eneste af os sagde: "Nja, gider vi lave det her?"
Alle sagde: "Fedt! Vi kører."
Det er for længe siden, min ven.
Det allerfedeste er, at det er det samme studie, -
som vi optog "X-Men" i dengang i 90'erne.
Jeg er Storm, elementernes betvinger.
Jeg værdsætter det på en helt anden måde nu.
Den tid, jeg tilbringer i studiet, -
sætter jeg så meget mere pris på end før.
Overgiv drengen, eller mærk min vrede!
Jeg elsker det. Jeg elsker den karakter. Jeg elsker den her serie.
Lad dem bare tordne, for jeg er lynild!
Jeg genså serien.
Jeg ville sikre mig, at jeg var tro mod den karakter, som blev skabt dengang.
Jeg kan huske, hvordan det hele kom tilbage til mig.
Ingen af jer var der, da Genosha faldt.
Hvem skal dø som den næste? Jean? Hun har prøvet det før.
Jeg så et par afsnit, såsom "A Rogues Tale", -
og min stemme er sådan i forvejen.
Det kom hurtigt tilbage til mig.
Og da jeg så gik i studiet for allerførste gang, -
var jeg lidt nervøs og tænkte: "Åh gud. Har jeg det stadig i mig?"
Og kun to sekunder efter at jeg havde åbnet munden -
og sagt de første par replikker, var jeg sikker på det.
Det var som en gammel, slidt læderjakke, der bare smyger sig om kroppen.
Du gik langsommere end snegle i en sirupsump.
Vi må hellere nappe ham nu, før de mystiske fyre flytter ham igen.
Det er sjovt, hvordan mine replikker klæber sig fast i hjernen.
Nogle af mine bedste replikker, for eksempel:
"Du er nervøs som en langhalet kat i en gyngestolsbutik."
Og nu står du her som noget, katten har slæbt indenfor.
Cable?
Chris Potter, Gambit i den originale serie ...
Alle kan slappe af nu.
Gambit er tilbage.
... lægger stemme til Cable, som spiller en stor rolle i sæsonen.
Jeg ved bare, at den maskine dræbte min mor.
Vi må sikre os, han ikke gør det samme mod andre.
Du er lidt sent ude med den faderlige omsorg.
Hold op, I to.
Jeg vil savne Gambit, men jeg elsker at spille Cable.
Jeg er oppe at køre over, hvor vi tager det her hen.
Skal jeg i krig eller i cirkus?
Hvad havde du forventet? Sort læder?
Der er også dygtige nye folk, som puster liv i de nye karakterer -
og giver os nye vinkler på de originale karakterer.
Navnet er Gambit. Husk det.
Til den her serie -
fik jeg en underlig lang liste over karakterer, alle med falske navne.
Gambit hed vistnok Johnny.
Og referencerammen var Chris Potters Gambit.
Så tjekkede jeg alle de kvindelige og mandlige referencer.
"Okay, det her er 'X-Men'." Så jeg flippede helt ud.
Jeg traf den sikkert dumme beslutning kun at gå til audition på Gambit.
For der har aldrig været en tidligere med en cajun-accent.
Jeg imiterede ham sammen med en af mine venner fra highschool.
"Er du lejemorder eller tyv, mon ami?"
I stoppede skurkene, reddede drengen og kom sikkert hjem.
Beigneterne her havde mere brug for mig.
Jeg valgte fransk på grund af Gambit. Og det her vil lyde sindssygt lamt, -
men vi måtte selv vælge et navn, så jeg valgte selvfølgelig Remy.
Jeg underskrev mig Remy LeBeau, hvilket min lærer syntes var sødt.
"Nurh, Remy den smukke."
Og jeg sagde bare: "Ja ja, nemlig." Ikke: "Jeg vil være Gambit."
Tænk, jeg får lov til at sige det her.
Mon ami, Gambit burde ikke være gået så hårdt til dig i Farerummet, -
men kortene er lunefulde.
Ville vi være her og hjælpe til, hvis vi tænkte på vores egen overlevelse?
Vi tænker på andre. Det gør de fleste.
De spurgte i en e-mail, om jeg ville til audition på rollen som Charles.
Og jeg blev selvfølgelig ellevild, -
for jeg var stor fan af serien helt fra starten.
Jeg er mutant. Telepat og tankelæser.
Jeg kan styre andre. Knægte deres vilje.
Jeg husker den første optagelse. Jeg indspillede et par takes.
Og så måtte jeg lige stoppe op -
og se på, du ved, manusforfatterne, producerne, casteren og instruktøren, -
og så sagde jeg: "Jeg er så lykkelig over at tage del i det her."
"Den her serie er grunden til, at jeg blev stemmeskuespiller, -
at jeg i det hele taget blev skuespiller."
Serien var så vigtig for mig, da jeg voksede op.
Og nu sluttes cirklen 30 år senere.
Nu er jeg en voksen mand og får lov til at dele den smukke historie -
med mine niecer og nevøer, som nu er i samme alder.
Det er for vildt. Og jeg er så taknemlig for at være en del af det.
Hjælp verden med at se, at vi i al vores forskellighed alle deler noget.
- Du er ham! Du er ... - Magneto.
Jeg er ikke vokset op med den originale serie, -
sådan som mange på min alder er.
Så hvad angår Magneto, gav holdet mig en liste over afsnit.
"De her afsnit er din karakter med i."
"Se dem først. De er din referenceramme."
Jeg gik tilbage og så så meget, jeg kunne, -
for at få fornemmelsen af serien og karaktererne og noget kontekst.
Jeg slog David, som lagde stemme til, op.
Han var så britisk-canadisk med baggrund i teatret.
Hans baggrund og uddannelse lignede min, og vores stemmer minder om hinanden.
Så jeg tænkte: "Jeg kan nok godt lægge mig tæt op ad hans stil."
Det var ikke min hensigt at skabe ufred eller splid.
Så bevis det. Lad Jean scanne dit sind og se dine sande planer.
- Scott, nej. - Hvad?
Selv hvis Magnetos hensigter er reelle, gælder det kun i dag, nu og her.
Jeg kendte godt den originale serie, for 90'erne var for fede!
Som det typisk er for stemmeskuespillere begyndte det med en audition.
Jeg læste det tilsendte manus og tænkte: "Jeg elsker det! Det vil jeg vildt gerne."
Så giver man alt, hvad man har. Og med lidt held passer man ind i deres vision.
Det er, som du sagde, Scott.
Hvad er det, vi har kæmpet for, hvis vi aldrig må leve livet?
De skal nok klare sig.
Vores søn får mere brug for os. Inderst inde ved du det godt.
Jeg nyder virkelig at være i den her karakter, -
som er så kompleks, med alt det, der sker, -
når hun står over for kæmperobotter og stygge skurke, -
og med deres indbyrdes forhold i denne sæson, som er ret intense.
Beasts forsøg ændrer ikke på, at jeg er Nathans mor.
Det er der heller ingen, der påstår.
Men at vi har mistet professoren og Storm, -
og Magneto er kommet til, har taget hårdt på alle.
Jeg er ikke vokset op med serien og kendte ikke karaktererne så godt.
Professoren betroede os sin drøm om fred mellem mutanter og mennesker.
Vi må være på vagt, uanset hvor godt det går.
Jeg gik til audition på Scott Summers, Cyclops.
De søgte en stemme, der matchede 100 %.
Navnet er Cyclops, og jeg er absolut en af de gode.
Jeg gjorde det okay, men Meredith Layne, seriens caster og stemmeinstruktør, -
vidste, jeg kunne gøre det bedre, og hev mig ind igen. "Ray, tag det lige seriøst."
Jeg tog det meget seriøst.
Jeg satte mig ind i karakteren, researchede gamle klip.
Jeg kendte ikke rigtig så meget til Norm Spencers Cyclops før det her.
Jeg så nu den originale serie -
og især to længere interviews, hvor Norm talte om serien.
Dem slugte jeg bare og faldt pladask for fyren.
Det er en tragedie, at vi mistede ham, lige inden vi tog serien op igen.
Han ville have elsket at være sammen med vennerne en sidste gang.
Mit arbejde her er tilegnet ham.
Generationerne ser forskelligt på Cyclops, og hvad han skal være for en.
Og jeg håber, jeg kan gøre så mange som muligt glade.
Slut op, mine X-Men.
X-Men er historien om mutanter, om outsidere.
Om folk, der beskytter en verden, som frygter og hader dem.
Men disse mutanter, disse homo superiors, -
som er mere udviklede end homo sapiens, er mennesker.
De er mennesker i deres hjerter. De forelsker sig. De føler misundelse.
De føler anger. De føler hengivenhed.
Der er utrolig mange følelser mellem karaktererne, -
og det slår gnister, når de støder sammen.
Og det er ikke bare i de her fænomenale og gigantiske splash-actionscener, -
men også i det menneskelige drama bag alle deres respektive forhold.
- Du sårede mig. - Og du sårede mig.
Vi gjorde det et utal af gange, men vi opgav aldrig hinanden.
Jeg elskede manusserne. De fungerede på så mange forskellige niveauer.
Jeg har været meget interesseret i mytologi lige fra barnsben.
Så i mine øjne var de arketyper.
Nærmest som græske eller romerske guder og gudinder.
Dine forældre ved det ikke, vel?
Det er en form for solenergi. Den gør mig uhyre stærk, -
men den minder mig om, at jeg er anderledes, at jeg lyver for dem.
Skulle jeg blive en X-Man? Jeg vil ikke engang være mig selv.
Vores manusser i de fem år var helt ufattelig gode.
Og det fortsætter bare.
Vi havde en drøm.
- Charles ... - Ja.
En drøm, der gjorde os til en familie.
Og en familie, der er værd at have ...
Er værd at kæmpe for.
Jeg tror, at det interessante for alle os, -
som er taknemlige for at blive inviteret tilbage, -
er, at vi vil se, hvor det bliver taget hen, -
for 30 år senere er der andre bekymringer, -
andre ting, der rører sig i samfundet, -
som forhåbentlig bliver indlemmet i serien.
Vi vil se, hvordan X-Men forholder sig til alt det, der sker i dag, -
for det vil få mange nye fans til og også indfange de gamle.
Temaer såsom tab og fremmedgørelse, kærlighed og hjertesorg -
kan alle sammen henvende sig til, -
og blive forstået af, seere i alle aldre.
Jeg tror, vi vil gøre det meget mørkere og mere realistisk -
og have en mere humanistisk tilgang end nogensinde før.
Alt, I ser her, havde ikke været muligt uden X-Mens indsats.
Hele forløbet her adskiller sig væsentligt fra andre serier, jeg har arbejdet på.
Helt fra den spæde start gik vi efter at ramme den originale 100 % uændret.
Præcis samme cast med helt samme lyd.
Forsvar din hersker!
Ned med dig!
Erik!
Igennem processen lærte vi, at den form for levering og skuespil, -
som var fremherskende i 90'ernes animationsserier, -
ikke helt passede til nutidens seere.
Det lød en smule, som om vi var gået ind i en tidskapsel.
Jeg tror, de gjorde ret i at sadle om -
og sætte serien mere ind i en 2020'er-ramme med en nutidig spillestil.
Jeg har aldrig set så meget omtanke og omhyggelighed -
lagt i noget andet projekt, jeg har arbejdet med.
Det her er ikke spor anderledes. Lad os gøre det, vi er gode til.
At tro. Ikke på en drøm eller på vores kræfter, men på hinanden.
Det er en spirituel efterfølger.
Det er jo en vidunderlig gave at være fan, -
at kende kildematerialet og kunne sige: "Det her føles rigtigt for mig."
"Så gør det det også for seerne."
Eller "Jeg føler, det er i manussets ånd." Nu går det hele op i en højere enhed.
Det er et stort pres, men når man elsker arbejdet, -
tankegodset og kildematerialet, forstummer alle andre stemmer.
Nok er oddsene dårlige, -
men kortene er altid i X-Mens favør.
I 90'erne, når manusforfattere fik arbejde på serien, -
vidste de ikke en pind om X-Men. Og jeg vidste for meget.
Så det gav en god balance, for de vidste, hvordan man skriver karakterdrevent drama.
Og jeg vidste, hvem der kunne lide den ene, hvem der ikke kunne, -
hvem der hadede hvem, hvem havde søskende.
Og det skrev jeg ned til dem. De fik også Marvel-håndbogen dengang.
Så tilsammen var vi i stand til at skabe nogle gode historier, -
der føltes tro mod kernen af det, som fansene ville elske.
Og almindelige folk kunne også dykke ned i mytologien og få noget ud af serien.
Som Archimedes sagde, da han opdagede legemers vægttab i væsker:
"Eureka."
Vi har arbejdet på andre actionserier, hvor plot og action var i forgrunden.
Og vi startede hvert afsnit med at tænke:
"Hvis historie er det, og hvordan kan vi bedst vise karakteren?"
"Hvordan kan vi lave den mest intense Storm- eller Roguehistorie?"
Vi begyndte at se dem som voksne mennesker -
og i anden række som folk med superkræfter.
Jeg har givet mit liv til X-Men, siden jeg var teenager, -
og har aldrig tilladt mig et liv ved siden af.
Hvis du ser på hver af de X-Men, som udgør kernen i serien, -
var de hver især den bedste til den vilde og fantastiske superkraft, de havde.
Men det var også den, som var deres største sorg.
Rogue har de vildeste kræfter, -
men hun ville gerne bytte kræfter med Wolverine, så hun kunne røre ved folk.
Hun kunne trække kløerne, når hun ville. Hun ville få en helt anden historie.
Hvis Wolverine ikke kunne røre ved folk, ville han bare bo ude i skoven.
Hjem, kære hjem.
Cyclops kan man ikke se i øjnene.
Han er en reel fyr, som vil gøre det rette og har et skjold ud mod hele verden.
Så den ting ved dem, som man tænker er vildt sej, -
er den ting, som har forvoldt dem mest smerte.
Nogle kalder dem freaks, andre kalder dem uhyrer, -
men over hele kloden bliver de kaldt mutanter.
Vi fandt først ud af, hvor stort et hit serien var, -
for omkring to-tre år siden, -
- da vi blev inviteret med på Comic-Cons turné.
Jeg var i lufthavnen, på vej til en Comic-Con, -
og skulle gennem tolden i Canada for at komme ind i USA.
Den amerikanske grænsevagt spurgte: "Hvor skal du hen?"
Jeg sagde byens navn.
Han sagde: "Hvad er dit ærinde der?" Jeg svarede: "Jeg skal til Comic-Con."
"Jeg er inviteret som gæst. Jeg er med i 'X-Men'."
Og så begyndte han at synge temasangen.
Og jeg fortalte, at jeg spillede Beast. Og han blev ellevild.
Blå kan også rødme, min kære.
Det var en slags homecoming for os alle og så skønt at se hinanden efter 25 år.
Vi klikkede bare hele vejen rundt.
Vi tog til Wales, gudhjælpemig. Det var super.
Det er det hele værd at se glæden i folks ansigter.
Da vi kom til L.A. ... Jeg var med der, hold nu op!
Der fandt vi ud af, hvor stor indflydelse serien havde haft på så mange folks liv.
Jeg gik ind i vores green room i Los Angeles -
- og vidste intet om publikum der.
Da de så kaldte os op på scenen, -
gik jeg direkte fra green room forbi et forhæng og ind på scenen.
Og der var, hvad der for mig lignede -
et par tusinde mennesker i det her messecenter, som sild i en tønde.
Det var overvældende.
Folk kommer og siger, at jeg var hele deres barndom.
Det var deres yndlingsstund der foran fjerneren lørdag formiddag.
Folk kommer og fortæller, hvordan Rogues karakter, -
Gambits eller Wolverines karakterer hjalp dem -
i visse situationer under deres opvækst.
Børn, der var lave eller blev mobbet.
De så Wolverine, som ikke fandt sig i noget fra nogen, -
og børnene så det som noget, de kunne stive deres selvværd af med.
Jeg gemmer mig ikke for nogen. Jeg kæmper min egen kamp lige nu.
Folk kommer og siger: "Du var hele min barndom."
Tusind tak. Sikke en skøn ting at sige.
Vi troede, vi lavede underholdning.
Selvom vi berørte emner, der var betydningsfulde og oppe i tiden, -
troede vi ikke, at vi i så høj grad rørte folks følelser.
Vi er canadiere. Vi er for det meste ydmyge.
Men vi var fuldkommen benovede og helt på halen over, -
at vores arbejde havde haft den indflydelse på så mange mennesker.
Det er vi den dag i dag.
Vi elsker at møde vores fans, og det betyder meget for os.
Vi takker altid fansene for at støtte serien -
og hjælpe den her fan med at få serien i æteren, -
så jeg kan vise alle, at man kan lave noget mere sofistikeret -
end det, der blev lavet i 90'erne.
Skriv ikke ned til børnene.
De vil se eksplosioner og laserstråler og al den slags.
Men når de så genudsendelserne, fangede de tit den voksne undertekst, -
som det lykkedes os at inkorporere.
Hvorfor hader I os? Hvad har vi nogensinde gjort jer?
I blev født. Før hende væk!
Du ville ikke være så modig, hvis jeg ikke var bundet.
For mig var den originale serie den definitive X-Men.
Til en vis grad ville jeg elske, hvis den her for andre børn, -
andre voksne og andre teenagere blev noget, de så sig selv i, og deres X-Men.
Hver generation har deres egen version af en superhelt.
Mange børn kender ikke X-Men, som jeg gjorde.
Og at se den i denne form kan forhåbentlig fryde dem, som det frydede mig.
I skal ikke længere leve i mørket.
Jeres tid som udstødte er forbi.
Der er en tendens til i børneprogrammer -
at forestille sig et barns drømmeverden, -
som er isoleret fra verdens traumer. Men sådan er det bare ikke.
Det var det ikke i 90'erne, da jeg så med, -
og da slet ikke i dag, hvor alle har adgang til nettet og sociale medier.
Børn ser verden omkring dem. De ser racismen.
De ser klimakatastrofer. De ser sociale spændinger.
Og serien er et sted for børnene, hvor de kan få afløb for den følelse, -
få dem til at føle, at de ikke er alene med deres angst.
Det er noget, vi deler. Og ligesom X-Men kan vi klare det i fællesskab.
Det stærkeste ved superheltehistorier, uanset om det er sci-fi eller horror, -
er, at de lader os se på menneskelige historier -
og se på de forskellige dele af livet, uden at folk føler sig udstillet.
For det handler ikke om en bestemt gruppe, men om superhelte, om rumvæsner.
Vi kan tage en masse ting op -
på en måde, som ikke får nogen til at føle sig udskammede eller kritiserede.
Snarere på en måde, hvor folk tænker: "De går igennem det samme som mig."
Eller forhåbentlig:
"Sådan der behandler jeg vist også andre, og det er måske ikke så smart."
Oddsene er elendige, -
men ved at samarbejde kan vi måske redde verden fra dinosaurernes skæbne.
De her historier er smukke samlingspunkter, -
hvor børn og voksne kan forholde sig til livet.
Det er fri fantasi, men med menneskelige temaer.
Dæmoner er blot spejlinger af vores frygt og skam.
Vi har mere brug for helte end nogensinde før.
Det er nu, vi må grave dybt -
og finde vores indre helt, den personlige helt, vi bærer indeni, -
og gøre det rette for os selv, -
for hinanden og for planeten.
Det er et universelt budskab.
Det er set før i historien, -
for der har selvfølgelig gennem tiderne altid været problemer med lande, -
nationaliteter, racer, køn, -
folk, der skaber polarisering, når vi har brug for at samarbejde.
Min fortid er spækket med fejltagelser.
Det var min også, husker du nok, og alligevel lukkede X-Men mig ind.
Men jeg forlangte ikke deres tillid. Jeg gjorde mig fortjent til den.
Serien handler om tolerance. Hvordan man indgår i en dialog -
og hører, hvad folk siger, selvom man ikke nødvendigvis er enig.
Men lytter og forstår dem som personer, -
kommunikerer med dem og potentielt får dem til at høre ens mening.
Charles Xavier betroede mig sin drøm, -
og den forlanger ikke, at I skal elske eller ynde min art som jeres egen.
I skal blot acceptere, at dette er en delt verden med en fælles fremtid, -
og at min art ligesom jeres har ret til at leve i den.
Jeg elsker, at X-Men repræsenterer tolerance, -
intolerance, fordomme, selvvalgt familie, -
stammer og selvaccept i sit tankegods.
Vi har ingen berøringsangst, -
og det er blevet gjort på en smuk måde fra dag et.
Det håber jeg, folk tager med.
I bero, team.
Vi må da ikke give op.
Nej, Rogue. Vi må gøre det, -
vi beder menneskene om at gøre. Opgive at kæmpe imod fremtiden.
Og acceptere den.
Så er det vist ...
I den dur.
Tekster af: Malene Hollnagel