Yhteiselo on sotkuista.
Siksi välitän koulutuksesta -
ja Ryhmä-X:stäni.
Heidän sankaruutensa opettaa jotain, jota emme saa unohtaa.
Sen, että maailmankaikkeus on hyvin vanha -
ja me olemme hyvin nuoria.
Synnyimme muinaisesta tähtipölystä.
Olemme atomin lapsia.
Kun Disney+ aloitti, sain upean tilaisuuden -
käydä Kevinin luona...
VASTAAVA TUOTTAJA
...ja esitellä kaikista hulluimmat ideani.
Sanoin aivan ensimmäiseksi:
"Uusi versio X-Men-animaatiosarjasta."
Se vaikutti minuun eniten lapsena.
Sillä on tärkeä sija kaikkien sydämessä.
Se teki todella monesta, myös minusta, piirrettyjen fanin.
Muistan Pizza Hutin mainoksen -
Night of the Sentinels -jaksoihin.
OHJAAJA
Kulutin VHS-nauhan puhki.
Tutustuin sarjaan -
ja kiinnyin näihin hahmoihin.
Se oli uraauurtava, ja odotin jaksoja aina kovasti.
X-Men on suosikkivertauskuvani.
OHJAAJA
Ryhmä-X on aina käsitellyt erilaisuutta realistisesti.
Miten maailma reagoi sellaiseen?
Tarina tuntuu realistiselta.
He yrittävät pärjätä vainoamisesta huolimatta -
ja yrittävät auttaa vihaajia.
Sellainen on raskasta.
Saamme kokea sen hahmojen kanssa.
Näemme, miten se vaikuttaa heihin.
Se on hyvä vertauskuva maailmastamme.
Se oli lastenohjelma, joka ei väheksynyt yleisöään.
Se on sarjakuvien -
ja animaatiosarjan vahvuus.
Voimme lukea ensimmäisiä sarjakuvia,
jotka teki Stan Lee,
ja huomata, että Ryhmä-X nosti esiin ihmisten eristäytyneisyyden -
ja heidän elämänsä traumoja. Minäkin koin sen niin.
Luulin, että haluat parantua.
Niin minäkin, mutta omalle itselle ei ole parannuskeinoa.
On hienoa nähdä nämä hahmot,
jotka pelastivat meidät lapsina.
OHJAAJA
Heistä tuli ystäviä, koska olimme yksinäisiä,
opimme heiltä tai viihdyimme sankarien parissa,
jotka näimme lauantaisin.
Selvä, karvapallo. Jutellaan vähän.
Kunnioitin X-Menissä sitä, että siinä sanottiin:
"Elämä on rankkaa, mutta pärjäätte yhdessä.
Saatte ryhmän tai perheen -
ja voitte muuttaa asioita."
Usein historian kuluessa -
onnettomat, väärää tietoa saaneet ihmiset ovat luoneet syntipukkeja,
joita voi syyttää heidän oman elämänsä ongelmista.
Vastustamme pahuutta ihmisten sydämessä.
Alkuperäinen idea oli sarjan herättäminen henkiin,
ei sen tekeminen uudestaan.
Monet sanovat:
"Se on X-Men-animaatiosarja.
Se jatkaa lempisarjaani,
jota katsoin lapsena ja jonka näytän lapsilleni.
Mitä he tekevät sille?"
Mekin sanomme samaa.
Jokainen tekijäryhmästä on fani, joka sanoo:
"Minne suuntaamme? Jos sarja ei olisi loppunut,
mitä muita tarinoita siinä olisi kerrottu?"
Ette kestä hänen lähtöään,
mutta tämä on ainoa keino.
Palaako hän koskaan?
Heti alusta lähtien se on suora jatkumo -
niille tarinoille, joita kerrottiin 90-luvulla.
Katsomme, mihin ne johtavat, viittaamme tarustoon -
ja käytämme sarjan nostalgiaa apuna.
Silmät auki!
Keskustelimme paljon siitä,
että kunnioitamme alkuperäistä tyyliä -
mutta myös jäljittelemme ihmisten muistoja siitä.
Herttinen sentään.
Varoitetaan ryhmää.
Mukana on ohjaaja Larry Houston,
joka palaa konsultoivana tuottajana,
sekä Lewaldit, jotka olivat alkuperäisen sarjan pääkirjoittajia.
Disney+ aloitti X-Men: The Animated Seriesin -
suunnilleen vuonna 2019.
Hämmästyimme fanien reaktioita.
Emme kuulleet, että jotakin tapahtuisi,
ennen kuin se tapahtui.
He olivat salamyhkäisiä.
Sitten he soittivat meille:
"Nyt se tapahtuu.
Meillä on innokas joukko nuoria ja luovia ihmisiä.
Haluatteko te ja Larry Houston konsultoida meitä?"
En ollut uskoa kuulemaani.
Sarjan nimi on X-Men '97,
koska he jatkavat alkuperäisen sarjan lopusta.
Se on upeaa ja jännittävää.
Trask haluaisi ennemmin ihmisten ja mutanttien sotivan.
Kaikki voittavat, kun se epäonnistuu.
Kuulostat Charlesilta. Hän olisi ollut tästä ylpeä.
Kiitos, tri Cooper. Mutta totta puhuen se oli ryhmätyötä.
Muistan, kun soitimme heille -
ja kerroimme uudesta sarjasta.
He kertoivat soittaneensa samalla tavalla Stan Leelle,
kun alkuperäinen sarja tehtiin.
Ja Stanin silloiseen tapaan hekin lupasivat tukea meitä -
ja toivottivat onnea.
Olen ollut jääräpäinen, mutta minä...
En tiennyt, miten ryhmä voi jatkaa ilman professoria.
Tunsin siitä vastuuta.
Mutta hänen unelmansa ei tarvitse minua. Siihen kuulutte te.
Supersankarimaailmani alkoi mytologiasta, Kreikan mytologiasta, egyptologiasta.
KONSULTOIVA TUOTTAJA
Luin pääasiassa fantasiakirjallisuutta.
Sitten löysin sarjakuvat. En muista, milloin se oli.
Luin ensimmäiseksi Rautamiestä,
sitten Ryhmä-X:ää, Hämähäkkimiestä ja muita.
Aloin ahmia niitä, ja koska olin ainoa lapsi,
olin todellinen mutantti.
Kävin koulua Hofstrassa Long Islandilla.
Sitten menestyin lelujen kehittelijänä.
Ensimmäinen lelu,
jonka halusin muuttaa sarjaksi, oli Ryhmä-X.
Tunsin...
Jokin niin jännittävä -
saisi lapset tuntemaan, että heidänlaisiaan on muitakin.
Esittelin Ryhmä-X:n.
Stan Lee oli monissa kokouksissa mukana.
Ideaa ei ymmärretty.
He yrittivät saada X-Menin televisioon 80-luvun aikana,
mutta Hollywoodissa ei uskottu sen menestyvän.
"Supersankareista ei saa menestyvää tv-ohjelmaa."
Emme päässeet aloittamaan.
Tuo kuulostaa normipäivältä.
Juuri niin. Ja kohtaamme sen tavalliseen tapaamme.
Perheenä.
"NIGHT OF THE SENTINELS - OSA YKSI"
Kun olimme Marvel Productionsilla 80-luvun puolivälissä,
minulla oli kaksi pomoa.
He olivat Stan Lee ja Margaret Loesch.
Margaret Loesch uskoi Ryhmä-X-ideaan.
Kuusi vuotta myöhemmin hän johti Fox Kids Networkia.
Hän pystyi aloittamaan projekteja.
Hän kutsui minut, Will Meugniot'n, Ericin, Julian ja muita kokoon -
ja sanoi: "Teemme X-Menin televisioon."
Hän on supersankari, josta ei tiedetä.
Kuulitteko aplodit? Teitä rakastetaan.
Pysykää mukanani, niin teistä tulee tähtiä.
Hänen esimiehensä eivät uskoneet X-Menin menestymiseen.
"Selvä, saat 13 jaksoa,
ja jos sarja epäonnistuu, saat potkut."
Hän sanoi: "Otan sen riskin."
Sinut palkattiin tekemään 13 jakson kausi,
ja minusta tuli käsikirjoittaja.
Meidät kaikki irtisanottiin sen jälkeen.
Koko luova ryhmä erotettiin heinä-elokuussa,
kun työmme oli valmis.
Sarja alkoi tv:ssä tammikuussa,
ja yhtäkkiä se oli hitti.
Jos katsojaluvut eivät nouse koko ajan,
perun sarjan ja irtisanon esiintyjät pysyvästi.
Valvomo!
Esityksen aika!
Olimme muualla töissä, kun he soittivat:
"Palatkaa toiselle esityskaudelle."
Puolet pääsi jatkamaan, loput eivät.
He palasivat mahdollisimman pian.
Katsojaluvut suorastaan räjähtävät!
Emme tajunneet, miten suosittu sarja oli.
Silloin ei ollut internetiä ja muuta.
Meillä oli vain katsojaluvut.
Ensimmäinen esityskausi oli meille kaikista tärkein,
sillä katsojalukujen piti olla huikeita, jotta saimme jatkaa.
Toinen kausi oli onnenpotku.
Riipuimme projektissa -
kissanpennun tavoin, sillä emme tienneet mitään.
Emme tienneet, että sarjan katsojat -
ihastuivat siihen.
Sitten Julia kysyi ystävältämme Charlotte Fullertonilta:
"Saako sarja ihailijapostia?
Menestyykö se?"
Käväisin Fox Studiosilla -
ja kysyin häneltä palautteesta.
Tiesimme hyvistä katsojaluvuista,
mutta mietimme palautetta.
Hän vei minut käytävään,
jossa oli suuri, vaalea postinkantajan postilaatikko.
Se oli lattialla aivan täynnä.
- Reunaan asti. - Ihailijapostia.
Niitä oli koko se käytävä täynnä.
Hän sanoi: "Kaikki nuo ovat X-Menin katsojilta."
Vanhemmat lähettivät kiitoskortteja.
"Lapseni elämä muuttui.
Hän tajusi, ettei olekaan yksin.
Hänenlaisiaan on muitakin."
Kävin puhumassa...
Sanoin mainostilaisuuksissa: "Olemme sellaisia."
Paras todiste siitä on X-Men-sarja.
Scooby-Doo tai Superystävät olivat vakiosarjoja 90-luvulla.
Halusimme varmistaa, että Night of the Sentinelsin katsojat -
tietävät katsovansa jotakin erilaista.
Se on erilaista. Se erottuu.
Näitkö, mitä hän teki?
Näin. Rogue osaa käsitellä miehiä.
Teimme eri juttuja.
"Tapatte hahmon ekassa jaksossa.
Robotti ajaa tyttöä takaa."
Väistä. Pidätän tuon mutantin.
Teimme sen tahallamme, jotta ihmiset sanovat:
"Mitä seuraavaksi tapahtuu?"
Halusimme sarjasta sellaisen, että se oli pakko katsoa joka viikko.
Elämä ei tästä paljon parane.
Tiesimme, että tarinamme olivat kuin tehtäviä.
Katsoja ei malta odottaa seuraavaa lukua.
Muistan, kuinka kiirehdin koulusta kotiin seuraavaa jaksoa katsomaan.
Se taisi olla ensimmäinen sarja, jota seurasin.
JATKUU...
Muistan ensimmäistä kertaa cliffhangerit -
jokaisen jakson lopussa -
ja upean tunteen siitä, että kesken jääneet tarinat -
jatkuivat jokaisena päivänä.
Se oli tieni sarjakuviin.
Katsoin alkuperäisen sarjan -
ja lähdin sarjakuvaliikkeeseen -
katsomaan, mitä X-Menin lisäksi -
sieltä voisi löytää.
Kun aloin tehdä elokuvia -
ja tavata käsikirjoittajia ja ohjaajia,
kuulin usein, että tämä sarja oli ollut heille tärkeä.
Sarjakuvista pitivät 90-luvulla kasvaneet ihmiset,
ja se johtui erityisesti tästä animaatiosarjasta.
Saavutimme tänään suuren voiton.
Mielestäni 90-luvun kuvasto on kiinteästi sidoksissa -
heidän käyttämäänsä tyyliin -
ja siihen, miltä sarja tuntuu.
Se aikakausi tuntuu siinä.
Me aiomme tehdä samoin.
Anna tulla, Kyklooppi.
Käytämme samoja mittasuhteita -
kuin sarjakuvien lihaksikkailla, ikonisilla hahmoilla.
Jim Leen tyyli oli ohjenuorana -
sen sarjan suunnittelussa,
ja mekin yritimme käyttää sitä apuna.
Sarjakuvissa on tietenkin enemmän yksityiskohtia -
ja elävämpää piirrosjälkeä.
Se on kouriintuntuvaa.
Kuin sarjakuvien sivut olisivat liikkuneet.
Paljon kontrastia, mustia varjoja.
He antoivat palaa, ja se toi kuviin eloa.
Ideoita ei tyylitelty.
Katsokaa Stormin hiuksia.
Se on hullua.
Kiehkuroita riittää, mutta ne näkyvät,
ja sekin oli ainutlaatuista.
Pidän sen tyylistä.
Se täyttää minut nostalgialla -
ja tuntuu kunnianosoitukselta.
Mikä potku! Tehdäänkö se uudestaan?
Animaatio on kehittynyt huimasti -
tekniikan ja tyylien suhteen.
Olipa kyse 2D:stä tai tietokoneanimaatiosta,
tyylin lisäksi myös animaatio-ohjaus on muuttunut.
Emi ja Chase ohjasivat jaksoja,
aina joka toisen jakson.
Jake määritteli aloitusjaksossa tyylin,
jota seurattiin.
Minä mietin sarjan painotuksia.
Alkuperäisessä sarjassa on asioita,
jotka näyttävät halvoilta, mutta eivät ole sitä.
Ehkä budjetin takia.
Nyt siinä voi nähdä kierrätettyjä kohtia.
"Heillä ei ollut keinoa uusia tuota."
Puhuimme siitä Larryn kanssa.
Aikaa oli rajoitetusti. Työ piti vain tehdä.
Nyt kun meillä on keinot ja riittävä budjetti,
mietimme sarjan määritelmää.
Onko tärkeintä visuaalinen ilme vai kerronta?
Me kaikki päätimme,
että halusimme yleisölle saman tunteen kuin meillä oli lapsina.
Rogue pelastaa Gambiitin aina.
Olen aina halunnut tehdä tarinoita,
jotka ovat yhtä vahvoja kuin ne, jotka inspiroivat minua.
Me kaikki seisomme edeltäjiemme hartioilla.
En hoksannut kysyä professorilta, miten hän pärjäsi niin hyvin.
Joitakin asioita opetetaan.
Joitakin opitaan.
Olemme ryhmän faneja.
Halusimme korostaa hahmoja.
Se pakottaa luovuuteen.
Se pakottaa miettimään: "Miten tämän voi ilmaista selkeimmin?"
Mikä on tehokkain asia, jonka voi tässä tehdä -
etenkin toiminnan suhteen?
Haluamme korostaa kaikkea sellaista.
Miten saamme pienestäkin toiminnasta mahdollisimman vaikuttavaa?
Animaation rajoja koetellaan.
Rima on korkealla.
Miten pysymme ajankohtaisina ja ylitämme riman -
säilyttäen silti nostalgian?
Yksinkertaisempaa aikaa.
Uskomatonta.
Meidän kannattaisi lähteä täältä.
Mikä kiire?
Tasot tuovat muistoja mieleeni.
Vuosi on 1997.
Tämä ajoittuu tiettyyn aikaan.
Mitä elokuvissa tapahtui vuosien 1996-98 välillä?
Miten toimintaa kuvattiin?
Miten kaikkea animoitiin?
Entä tv-animaatiot?
Mitä objektiiveja käytettiin?
Mikä oli silloin elokuvallista?
Mikä oli silloin mullistavaa?
On hienoa saada 90-luvun ilmauksia mukaan,
sillä ne ovat alkuperäisen sarjan tärkeitä rakennuspalikoita.
Perinteinen animaatio, jossa on yksitasoiset taustat,
määritteli kuvan rajauksen.
Kunnioitamme sitä 80 prosenttia ajasta.
Mutta se, mikä tekee tästä X-Men '97 -sarjan,
on mahdollisuutemme ohittaa kaksiulotteisuus tehon vahvistamiseksi.
Tärkeät hetket taisteluissa, tappelukohtauksissa -
ja tunteikkaissa kohtauksissa -
siirtyvät kaksiulotteisuudesta kolmiulotteiseen tilaan.
Studiokumppanimme Studio Mir,
jossa tehdään paljon animea, mahdollisti sen tehokkaasti.
Siihen aikaan sarja tehtiin animaation huipputavoilla -
ja toiminnan huippuratkaisuilla,
joita siihen aikaan oli.
Meidän pitää nyt kurottaa huipulle.
Rima on niin korkealla.
Katsoimme kuvamateriaalia DI:n avulla.
Se on kuvankäsittelyprosessi, jossa on suodattimia.
Halusimme suodattimen,
joka saisi kuvan näyttämään 90-luvun filmiltä.
Kuva värisee hieman -
aivan kuin filmin kanssa.
Kuvassa on kohinaa, ja musta erottuu voimakkaammin.
Haluan vaihtaa tarkennusta niin,
että se on elokuvallisempaa ja sen ajan tyylistä.
Ja meidän pitää käyttää laajakuvaa.
Siitä tulee elokuvallisempi.
Katsokaa eteenpäin.
He ovat remontoineet sitten Gambiitin viime käynnin.
Halusimme kunnioittaa Lewaldeja ja Larrya -
ja heidän työtään siten, ettemme ajatelleet:
"Se oli kliseistä. Miten teemme saman?"
Mietimme enemmän: "Te teitte jotakin uskomattoman kaunista.
Se vaikutti kokonaiseen sukupolveen."
Sen perinnön jatkaminen on vastuu,
josta olemme innoissamme.
Haluan kunnioittaa näitä hahmoja.
Nti Tilby, Ryhmä-X:n jäsenyys opettaa ainakin sen,
että pitää odottaa odottamatonta.
Sarjan tärkeimpiä puolia on sen musiikki.
Kun alkumusiikista kuulee version,
se kuulostaa upeasti uudenlaiselta -
mutta samalla myös kunnioittaa -
ja tukee alkuperäisen sarjan kaunista musiikkia.
Se on tärkeää sarjan tunnistamisen kannalta.
Minä kasvoin 60-luvulla, jolloin oli sarjoja,
joista kuuli pari nuottia -
ja ne tunnisti.
Tiesimme, että X-Menissä -
me tarvitsimme jotakin ainutlaatuista, vahvaa ja energistä.
Sain 90-luvulla noin viikonlopun verran aikaa -
intron tekemiseen.
Intro kestää noin minuutin.
Minuutti ja neljä sekuntia.
Tein kaksi minuuttia.
Annoin sisäisen fanittajani toimia.
Aloin piirtää kuvia ja annoin ideoiden virrata.
Ja kun se oli valmis,
otimme siitä kaksi minuuttia,
joka supistettiin minuutiksi, jonka kaikki nyt tuntevat.
Tein kuvat ennen musiikkia.
Kun se oli tehty, meidän piti saada musiikkia,
joka yritti pysyä vauhdissa mukana.
Ja jos muistan oikein,
meillä oli musiikista ehkä 13. versio,
ennen kuin olimme tyytyväisiä.
Ensimmäiset kaksitoista eivät kelvanneet.
Niissä ei ollut iskua ja energiaa.
Vei aikaa ennen kuin kaikki loksahti paikalleen -
ja toimi hyvin yhteen.
X-Menissä käsiteltiin ennakkoluuloja.
Se ei kaihtanut eikä vähätellyt niitä.
Se ei vähätellyt yleisöä.
Se kertoi tarinoita.
Sillä oli myös suurempi tarina kerrottavana.
Meidän tuli pitää se mukana, jotta voimme jatkaa sarjaa.
Sydämesi voi sykkiä minulle,
mutta en voi tuntea sitä.
Sytytät liekkeihin kaiken, mihin kosket,
mutta et minua.
Jokainen sarjan tarina syntyy ihmisistä -
ja hahmoista, ja ne näyttävät suunnan.
He seuraavat niitä suhteita.
Siinä on kyse ihmissydämen liikahduksista.
Ympäröivä maailma voi olla sekaisin,
mutta hahmojen inhimillisyys, sielu, sisäiset tunteet -
ja rakkaus toisiin auttavat heitä selviämään.
Meidän täytyy pysyä lujina.
Ryhmän vuoksi.
Jokaisen mutantin vuoksi, joka katsoo näitä kuvia.
He tarvitsevat toivoa.
Professori tekisi niin.
Muistutetaan maailmalle,
että tällaisina aikoina unelmointi on tärkeintä.
Meille oli tärkeintä saada mukaan -
mahdollisimman monta alkuperäistä ääninäyttelijää.
Halusimme parantaa kerrontaa.
Yksi keino siihen -
oli kokeilla teatterinäyttelijöitä -
eikä ääninäyttelijöitä,
jotka tekivät lauantaiaamun piirrettyjä.
Halusimme näyttelijöitä,
joilla oli kykyä näytellä eri tavoin -
ja joilla oli omintakeinen ääni.
Se auttoi tukemaan hahmoja ja toi sarjaan laatua,
sillä he herättivät hahmot eloon.
Etkö kyllästy kuuntelemaan itseäsi?
En silloin, kun puhun sinusta, chère.
En tiennyt -
Ryhmä-X:stä siihen aikaan.
En tiennyt Ryhmä-X:ää eikä kukaan muukaan,
paitsi George Buza.
Meille ei kerrottu sarjan nimeä etukäteen.
PETO
He sanoivat "Projekti X". Luin tekstiä.
Sanoin: "Tämä on X-Men."
Eriskummallinen ja silti tuttu.
Ostin lapsena paljon sarjakuvia.
Muistan ensimmäisen X-Men-sarjakuvan.
Näin sen lehtikioskilla.
Muistan lukeneeni sen.
Tiesin siis heti, että koeluin X-Meniä varten.
Se vaikuttaa tahalliselta jäljeltä.
Sama kuin olisin koelukenut Tähtien sotaan.
Mukaan pääseminen -
urani siinä vaiheessa oli mahtavaa.
Olet taideteos.
Suurin osa meistä oli esiintynyt teatterissa...
GAMBIITTI - CABLE
...silloin 90-luvulla.
Olin vakavasti otettava näyttelijä.
Tein elokuvia, tv:tä, teatteria -
ja radiokuunnelmia.
En ollut ääninäyttelijä, vaan laulaja.
Tein mainosmusiikkia -
Torontossa, New Yorkissa,
Chicagossa tai missä vain.
Taustani on -
teatterissa.
Olin tehnyt hieman ääniä mainoksiin ja muuhun.
Ensimmäinen koelukuni animaatioon...
PAINAJAINEN
...oli tämä hahmo.
Agenttini oli silloin täällä Torontossa ja sanoi:
"Lenore, kokeile roolia uudessa sarjassa.
He etsivät seksikästä, käheää ääntä etelävaltioiden korostuksella."
Olin näytellyt etelästä olevia hahmoja elokuvissa ja tv:ssä.
En mennyt ensimmäisiin koelukuihin.
En ollut kiinnostunut.
Annoit meille paikan, mihin kuulua, professori.
Jääräpäisiltä vie vain aikaa tajuta se.
Muutaman kuukauden päästä tuli taas kutsu.
Hän sanoi: "Lenore, rooliin ei ole löydetty sopivaa näyttelijää,
sillä se olet sinä.
Ala painua koelukuun siitä."
Ja minä menin.
Menin studioon ja laitoin kuulokkeet päähän.
Tuottajat olivat Los Angelesissa.
Katsoin hahmon kuvaa -
ja ajattelin: "Hitto, pystyn tähän."
Avasin suuni ja sanoin:
"Isäni halusi tappaa itsensä -
kuullessaan, että olen mutantti."
Tiedättehän?
Kuulin huutoja ja kaikkea.
He sanoivat: "Älkää päästäkö häntä pois.
Hän on Rogue."
Tästä tulee kivempaa kuin luulin.
Kuulimme koeluvun ja sanoimme: "Siinä hän on."
Sama juttu Wolverinen kanssa.
Tämä on minun.
He näyttivät kuvan hänestä.
He kertoivat hänestä. Hän oli kanadalainen.
Sanoin: "Se on hyvä."
Ensimmäinen repliikki oli: "Selvä, senkin viheliäinen ryökäle.
Kiusaat aina pienempiäsi.
Olen lyhyempi. Kiusaa minua."
He sanoivat: "Antakaa hänelle lisää."
Se tapahtui niin. Kuin ennalta määrättynä.
Sanokaa minua Wolverineksi.
Wolverine.
Impulsiivinen.
Ymmärsin Hankia heti.
Minua kiusattiin koulussa.
Olin lihava poika.
Jouduin koulussa tappeluihin,
ja opin siellä, että vaikka olen kookas,
minua syytetään, vaikka panisin vain vastaan.
Pitää miettiä ennen toimintaa,
rauhoitella tilannetta ja lähteä pois.
Hank tekee niin.
Heidän täytyy tajuta, ettemme uhkaa ihmiskuntaa, vaan olemme osa sitä.
Hän ei käytä supervoimiaan,
paitsi jos mitään muuta keinoa ei löydy.
Hän yrittää selvittää tilanteen järkeilemällä -
ennen väkivallan käyttöä.
Mutta sitten -
pitääkin varoa.
Kutsun myrskyn täyden voiman!
Sain kutsun koelukuun ensimmäiseen animaatiooni.
Olin Stratfordissa -
Shakespearen näytelmässä.
Ehdin tulla Lontooseen vain yhtenä päivänä.
Siinä oli kiire.
Mietin, miksi olin mennyt sinne -
ja mitä annettavaa minulla olisi.
He kertoivat, että hän on kuningatar.
Ajattelin: "En tiedä hänestä paljon, mutta osaan -
olla kuningatar."
Pidän tunteeni kurissa,
jotta voimani eivät karkaa käsistä.
Hahmo sopi luontaisiin vahvuuksiini.
En ole hienovarainen näyttelijä.
Teen kaiken suurena. Kaikki tai ei mitään.
Minä olen vapaa!
Pidän Painajaisesta.
Yhteinen aikamme oli tärkeää molemmille.
Muistan menneeni sinne.
Muistan hetken, kun upposin rooliin.
Hän oli intohimoinen ja hengellinen.
Hänessä on jotain lempeää ja hurjaa.
Luin repliikit loppuun, ja tuli hiljaista.
Katsoin kopissa olevaa ohjaaja Dan Hennesseyä.
Hän katsoi minua ja sanoi:
"Hän on intohimoinen tyyppi."
Sanoin: "Niin."
"Tehdäänkö uudestaan?" "Kyllä."
Se oli ensimmäinen koelukuni animaatioon.
Käsikirjoituksessa ja hahmon monimutkaisuudessa oli jotain,
joka kosketti minua.
Olen mykistynyt.
Te ryhmän jäsenet olette kokeneet sellaista.
Tulit oikeaan paikkaan, muru.
Kun sarja alkoi,
meitä oli studiossa äänittämässä kuutisen henkeä yhdessä.
He huomasivat, että mikkien välillä heitettiin liikaa läppää,
ja pystyimme hädin tuskin lukemaan repliikkimme,
sillä nauroimme niin paljon.
Ei käsikirjoitukselle, vaan huoneessa oleville taitaville pelleilijöille.
Hänen sietää varoa puheitaan.
Älä mieti suutani,
vaan ala miettiä näitä.
Muistan ensimmäisen työpäiväni, kun paikalla olivat Cal Dodd -
ja Lenore Zann. Meno oli hurjaa.
Näin, kun Cal Dodd köyristi selkänsä, puristi kädet nyrkkiin -
ja madalsi ääntään hahmon ääneksi:
"Kuulehan, kamu." Tajusin heti.
Opin, että animaatioiden ääniä -
ei esitetä vain mikin ääressä seisoen.
Siihen liittyy kehon liikkeitä.
Et sinä enkä minä voi kuvitella -
Jumalan armon kauheaa eriskummallisuutta.
Hillitsit itsesi tänään.
Kun menemme sinne ja haluat päättää sen nopeasti,
lyö, ja lyö tappaaksesi.
Keskeytän aina, sillä olen Wolverine.
Rogue saattoi puhua jostain tärkeästä,
ja sanoin: "Lopetteletko jo?
Muutkin haluavat puhua."
Filosofiasta viis.
Vedetään häntä pataan.
He laittoivat mikkini pois päältä.
Sanoin: "Älkää, sillä tästä tulee hyvä."
Minä menen, minne lystään.
Se oli taikaa.
Meidän välillämme oli taianomaista kemiaa.
Jossain vaiheessa meidät erotettiin.
Olimme samalla studiolla ja näimme toisiamme.
Kaikilla oli erilaisia töitä.
Harvat ovat vain ääninäyttelijöitä.
Parin ensimmäisen kauden aikana -
esiinnyin toisessakin sarjassa siinä lähistöllä.
Olin Maniac Mansionissa,
jota tuotti George Lucas.
Tein Shakespearea,
kun koeluin tätä varten.
Olin ekan kauden ajan Stratfordissa.
Näytöksiä oli joka ilta.
Maanantai oli vapaata,
joten hyppäsin varhain maanantaiaamuisin autooni -
ja tulin äänittämään X-Meniä.
Nouse, usva, ja eksytä vihollinen polultaan.
Storm, teidän valtiattarenne, käskee.
Tein silloin Kung Futa David Carradinen kanssa.
Se oli enimmäkseen kahdelle näyttelijälle,
joten tein jopa 14 tunnin työpäiviä sen parissa -
ja sitten X-Meniä ruokatunnillani -
tai jonkinlaisen taukoni aikana.
Rauhoitu, Kyklooppi.
Pelkkä työnteko tekee Jacquesista tylsän.
Ajoin studiolle tekemään X-Meniä -
aavistamatta sen muuttumista hitiksi.
SUOSITUSTA TV-SARJASTA!
Sana siitä vain levisi.
Kuulimme, että sitä katsottiin...
HERRA PAHUUS
...ja että fanit, jotka eivät yleensä pitäneet sellaisesta animaatiosta -
ja tarinasta, puhuivat siitä.
Et tiedä, mitä teit.
Et ole nähnyt vielä mitään.
Hahmot ovat nykyään ikonisia,
mutta siihen aikaan ne olivat -
kiehtovia, mutkikkaita henkilöitä,
joilla oli kiinnostavia vuoropuheluita,
joissa oli syvyyttä,
jota ei löytynyt tavallisista piirretyistä.
Feeniks oli myyttinen lintu, jonka tuli tuhosi -
ja joka nousi aina tuhkasta uudelleen.
Ehkä Feenix edustaa sitä.
Toivo ei kuole koskaan.
Kun se loppui viidessä vuodessa,
en tiennyt, mitä tehdä.
En saanut enää esittää häntä.
Katosiko hän Maan päältä? Mistä oli kyse?
Kaipasin häntä,
sillä hän on minä.
Tämä pärstä ei ole muuttunut sataan vuoteen.
Tiedät sen.
Oli hienoa palata häneen.
Magneto ei muuta mieltään pelkästä pyynnöstä.
Hän julisti sodan koko planeetalle.
Häntä odottaa yksi loppu.
Olimme innoissamme.
Ei epäilystäkään.
En usko kenenkään sanoneen: "Enpä tiedä.
Miksi tekisimme tämän?"
Sanoimme: "Kyllä, ilman muuta."
Siitä on liian kauan, ystäväni.
On todella siistiä,
että se on sama studio,
jossa X-Men äänitettiin 90-luvulla.
Olen Storm, luonnonvoimien valtiatar.
Arvostan sitä aivan eri tavalla.
Vietin studiolla kaiken sen ajan.
Arvostan ja välitän siitä entistä enemmän.
Luovuttakaa poika tai kohdatkaa raivoni!
Pidän tästä.
Pidän hahmostani.
Pidän sarjasta.
Antaa heidän jylistä, sillä minä olen salama!
Katsoin sarjan uudestaan,
sillä halusin varmistaa, että pysyn rehellisenä hahmolle,
joka luotiin vuosia sitten.
Muistan, miten kaikki palasi mieleeni.
Ette olleet paikalla, kun Genosha kaatui.
Kuka kuolee seuraavaksi?
Jean? Se on jo nähty.
Katsoin pari jaksoa, kuten "A Rogue's Talen",
ja ääneni on sellainen luonnostaankin.
Se palasi mieleeni nopeasti.
Kun menin studiolle ensimmäistä kertaa,
minua hieman jännitti. "Voi itku. Osaanko sen yhä?"
Ja parin sekunnin sisällä, kun avasin suuni -
ja sanoin pari lausetta,
tiesin osaavani sen.
Kuin kulunut nahkatakki, jonka sujauttaa vain päälleen.
Olit hitaampi kuin etanat siirapissa.
Napataan hänet ennen kuin hänet siirretään taas.
Hassua, miten moni repliikki jää mieleen.
Jotkin parhaista repliikeistäni.
"Olet kireä kuin pitkähäntäinen kissa -
keinutuolien keskellä."
Ja nyt olet täällä -
kuin kissan raahaama saalis.
Cable?
Chris Potter, joka esitti Gambiittia ensin...
Kaikki voivat rentoutua.
Gambiitti on palannut.
...on nyt Cable, joka on tärkeä hahmo tällä kaudella.
Tiedän jo kaiken tarvittavan.
Se kone tappoi äitini.
Varmistetaan, ettei se tee samaa muille.
Huolehdit liikaa ja parisataa vuotta liian myöhään.
Lopettakaa!
Gambiittia tulee ikävä, mutta Cablea on kiva esittää.
Olen innoissani tarinan suunnasta.
Menenkö sotaan vai sirkukseen?
Mustaa nahkaako odotit?
Mukana on hyviä tulokkaita, jotka herättävät hahmonsa henkiin -
ja tuovat uusia näkökulmia alkuperäisiin hahmoihin.
Nimi on Gambiitti. Muista se.
Sarjaa varten...
GAMBIITTI
...sain oudon listan hahmoja, joilla oli tekaistut nimet.
Gambiitti taisi olla Johnny.
Ohjeena oli Chris Potter Gambiittina.
Mietin: "Hetkinen."
Katsoin muiden hahmojen ohjeita.
Ajattelin: "Tämä on X-Men."
Sain kunnon hepulin.
Tein luultavasti erittäin tyhmän päätöksen hakea vain Gambiitin roolia,
sillä cajun-korostusta ei ole tarinassa ollut mukana.
Matkin häntä joskus -
kaverieni kesken lukiossa.
"Oletko tappaja vai varas?" Sanoimme aina "mon ami".
Pysäytitte roistot, pelastitte pojan, pääsitte ehjinä kotiin.
Nämä beignetit tarvitsivat minua enemmän, mon ami.
Opettelin ranskaa Gambiitin takia.
Tämä on tyhmin asia, mitä voin sanoa.
Me saimme valita nimiä.
Valitsin tietenkin Remyn.
Kirjoitin Remy LeBeau.
Opettajani piti sitä sööttinä.
Hän sanoi "Remy komea".
Sanoin: "Juu, tarkoitin sitä."
En: "Haluan olla Gambiitti."
En voi uskoa, että saan sanoa näin.
Mon ami, ehkä Gambiitin olisi pitänyt varoa -
Vaarahuoneessa, n'est-ce pas?
Kortit ovat hurjia.
Auttaisimmeko selviytyneitä, jos miettisimme eloonjäämistämme?
Välitämme muista. Kuten uskoakseni useimmat.
Sähköpostissa kysyttiin, hakisinko Charlesin rooliin.
PROFESSORI X
Olin aivan innoissani,
sillä olin alkuperäisen sarjan ihailija.
Olen mutantti. Telepaatti. Ajatusten lukija.
Pystyn kai hallitsemaan muita. Taivuttamaan heidän tahtoaan.
Muistan ensimmäisen äänityksen. Tein muutaman oton.
Sitten minun oli pakko pysähtyä -
ja katsoa kirjoittajia,
tuottajia, roolittajaa ja ohjaajaa.
Sanoin vain:
"En osaa kuvailla, miten innoissani olen."
Nähtyäni alkuperäisen sarjan halusin ääninäyttelijäksi -
ja yleensäkin näyttelijäksi.
Sarja oli minulle hyvin tärkeä lapsena.
Olemme tässä 30 vuotta myöhemmin.
Olen aikuinen ja saan jakaa tämän kauniin tarinan -
sukulaislapsieni kanssa, jotka ovat samanikäisiä kuin minä silloin.
Se on upeaa.
Olen kiitollinen päästyäni mukaan.
Autamme maailmaa näkemään olemalla erilaisia. Jaamme jotakin.
Olet hän.
- Olet... - Magneto.
En nähnyt alkuperäistä sarjaa -
monen ikäiseni lailla.
Sain Magnetoa varten luettelon jaksoista.
He sanoivat: "Hahmosi on näissä jaksoissa,
joten käytä näitä apuna."
Katsoin sitä niin paljon kuin ehdin,
jotta sain tuntuman sarjaan ja hahmoihin.
Siten tunsin tarinan puitteet.
Mietin Davidiä,
alkuperäistä Magneton ääntä. "Hän oli englantilais-kanadalainen,
ja hänellä oli teatteritausta.
Hänen taustansa ei poikennut omastani.
Hänellä oli samansävyinen ääni."
Ajattelin: "Pystyn puhumaan melko samalla tavalla."
En halua aiheuttaa draamaa enkä eripuraa.
Todista se.
Anna Jeanin tutkia mielesi ja todelliset aikeesi.
- Älä, Scott. - Mitä?
Vaikka Magneton aikeet olisivat vilpittömät,
ne olisivat sitä juuri tällä hetkellä.
Tunsin alkuperäisen sarjan,
sillä 90-luku oli mahtavaa ja sarja oli hyvä.
Kuten useimmat ääninäyttelijät,
minäkin koeluin rooliin.
Luin heidän lähettämänsä tekstin: "Ihana.
Haluaisin mukaan."
Sitten kokeillaan.
Hyvällä tuurilla voi sopia heidän ideaansa.
Kuten sanoit.
Miksi olemme taistelleet,
jos emme saa elää elämäämme?
Ryhmä pärjää.
Poikamme tarvitsee meitä enemmän.
Tiedät sen sisimmässäsi.
Nautin tämän hahmon esittämisestä,
sillä hän on monimutkainen, ja kaikenlaista tapahtuu -
jättirobottien ja kauheiden konnien keskellä.
Se, mitä ryhmässä tapahtuu tällä kaudella,
on melkoisen hurjaa.
Pedon tulokset eivät muuta sitä, että olen Nathanin äiti.
Tiedän. Kukaan ei väitä niin.
Minä vain...
Professori ja Storm ovat poissa,
ja Magneto on täällä.
Siinä on kaikille sulateltavaa.
En kasvanut sarjan parissa, joten en tuntenut hahmoja -
niin kuin moni muu.
Rogue, professori antoi meille -
unelmansa mutanttien ja ihmisten yhteiselosta.
Meidän pitää pysyä valppaina, vaikuttipa tilanne miten hyvältä tahansa.
Hain Scott Summersin, Kykloopin, roolia.
He etsivät hyvin samanlaista ääntä.
Nimeni on Kyklooppi. Olen todellakin hyvis.
Tein sen melko hyvin,
mutta Meredith Layne, roolittaja ja sarjan ääniohjaaja,
tiesi minun pystyvän parempaan ja käski palata -
ehkä tarkoittaen: "Ray, suhtaudu tähän vakavasti."
Otin sen vakavasti.
Aloin miettiä, kuka hahmo oli. Tein taustatutkimuksia.
Norm Spencerin Kyklooppi -
ei ollut minulle kovinkaan tuttu.
Katsoin alkuperäistä sarjaa -
ja kaksi pitkää Normin haastattelua.
Kuuntelin ne ahmimalla -
ja ihastuin häneen.
Oli todella murheellista, että menetimme hänet -
ennen uuden sarjan tekemistä.
Hän olisi ihastunut päästessään taas ystäviensä kanssa -
yhdessä töihin.
Omistan roolisuoritukseni hänelle.
Eri sukupolvilla on oma näkemys Kykloopista -
ja siitä, millainen hän on.
Toivottavasti voin miellyttää mahdollisimman monia.
Luokseni, Ryhmä-X.
X-Men kertoo mutanteista.
Se kertoo ulkopuolisista.
Se kertoo niistä, jotka suojelevat maailmaa, joka vihaa heitä.
Nämä mutantit, Homo superiorit,
ovat ohittaneet Homo sapiensit ja ovat ihmisiä.
He ovat ihmisiä sydämessään ja sielussaan.
He rakastuvat. He kadehtivat.
He katuvat.
He kiintyvät.
Tämä on upean tunteikas tarina, jonka hahmot -
synnyttävät paljon kipinöitä törmätessään.
Se ei koske vain mahtavia toimintakohtauksia,
vaan myös inhimillistä draamaa heidän välisissään suhteissa.
Loukkasit minua.
Ja sinä minua.
Lukemattomia kertoja.
Me molemmat.
Mutta emme hylänneet toisiamme.
Pidin käsikirjoituksista.
Niitä voi tutkia eri tasoilla.
Mytologia on kiinnostanut minua lapsuudesta asti.
Minulle he ovat arkkityyppejä -
ja melkein kuin Kreikan ja Rooman jumalia.
Vanhempasi eivät tiedä kyvyistäsi.
Jonkinlaista aurinkoenergiaa.
Selvitän tätä yhä.
Se tekee minusta tosi vahvan.
Tämä muistuttaa aina siitä, että olen erilainen.
Että valehtelen heille.
Kuuluisinko Ryhmä-X:ään?
En halua edes olla minä.
Teksti viiden vuoden ajalta oli aivan uskomatonta.
Ja se vain jatkuu.
Meillä -
oli unelma.
Charles.
Niin. Unelma teki meistä perheen.
Ja unelman lailla sellainen perhe...
On taistelun arvoinen.
Oli kiinnostavaa, että me kaikki,
jotka olemme kiitollisia tästä paluusta,
haluamme nähdä, mihin tarina suuntaa.
Nyt 30 vuoden päästä ihmisillä on muita huolenaiheita -
ja yhteiskunta on erilainen.
Toivottavasti se saadaan sarjaan mukaan.
Saamme nähdä, miten sarja käsittelee nykypäivän asioita,
sillä se tuo sarjalle uusia faneja samoin kuin myös vanhoja.
Menetyksen, vieraantumisen, rakkauden ja sydänsurun teemat -
ovat sellaisia, joita voi käsitellä -
ja ymmärtää missä iässä tahansa.
Olemme synkempiä, realistisempia -
ja humaanisempia lähestymistavassamme kuin aiemmin.
Mikään tästä ei olisi ollut mahdollista -
ilman Ryhmä-X:n työtä.
Sarjan yleinen suuntaus poikkesi kaikista aiemmista töistäni.
Aivan alussa -
toimimme niin kuin mikään ei olisi yhtään muuttunut.
Sama näyttelijäkaarti kuulosti samalta.
Puolustakaa herraanne!
Maahan!
Erik!
Opimme työn edetessä sen,
että näyttelemisen tapa ja tyyli,
joita oli 90-luvun animaatioissa,
ei kuulostanut enää sopivalta.
Se kuulosti kuin olisimme jäljitelleet aikakapselissa -
jo mennyttä aikaa.
He tekivät oikean ratkaisun hillitessään tyyliä -
ja tuodessaan mukaan 2020-luvun tyylistä näyttelemistä.
Siinä oli enemmän huolenpitoa ja harkintaa -
kuin missään projektissa, jossa olen ollut mukana.
Kaikki tämä muutos on sama asia.
Hoidetaan tehtävämme.
Ei uskota unelmaan eikä kykyihimme,
vaan toisiimme.
Se on henkinen seuraaja.
Minulla on fanin ihana näkökulma.
Tunnen lähdemateriaalin ja voin sanoa:
"Tämä tuntuu oikealta.
Yleisö voi olla samaa mieltä." Tai...
"Käsikirjoitus sanoo näin.
Tämä kunnioittaa käsikirjoitusta -
ja siten sarjakuvaa." Nämä kuuluvat yhteen.
Paineita on, mutta kun pitää työstään -
ja pitää kaikesta lähdemateriaalista,
se vaientaa muut äänet.
Tilanne on paha,
mutta kortit suosivat aina Ryhmä-X:ää.
Kun kirjoittajat tulivat tekemään sarjaa 90-luvulla,
he eivät tunteneet Ryhmä-X:ää.
Minä tiesin liikaa.
Se oli hyvä tasapaino,
sillä he osasivat kirjoittaa hyvää draamaa.
Ja minä tiesin, kuka piti mistäkin tai inhosi mitäkin,
kuka inhosi ketä, ketkä olivat sisaruksia ja muuta.
Voin antaa ne heille luettavaksi.
Heillä oli Marvel-käsikirja.
Kaikki se yhdessä -
me loimme hienoja tarinoita,
joissa pidimme keskiössä sen, mistä fanit pitivät.
Sitten tavallisetkin lukijat voivat sukeltaa tarinoihin -
ja nauttia sarjasta.
Arkhimedes sanoi keksittyään Arkhimedeen lain:
"Heureka."
Olemme tehneet muitakin sarjoja,
jotka keskittyvät juoneen ja toimintaan.
Aloitimme jokaisen jakson -
miettimällä, kenen tarina se oli -
ja miten hahmo esitellään.
Miten saamme syvällisen Stormin tai Roguen tarinan?
Aloimme pitää heitä aikuisina ihmisinä -
ja sitten ihmisinä, joilla oli supervoimia.
Olen omistautunut Ryhmä-X:lle nuoruudestani saakka,
enkä ole sallinut itselleni muuta elämää.
Kun miettii ryhmän jäseniä -
X-Men-sarjan ydinryhmässä,
jokainen oli paras hullussa, upeassa supervoimassaan,
joka hänellä oli.
Mutta se oli myös heidän syvin surunsa.
Roguella on huikeita voimia,
mutta jos hän olisi saanut Wolverinen voimat,
hän olisi voinut koskea muita.
Kynnet olisi voinut vetää esiin tarvittaessa.
Roguen tarina olisi ollut toinen.
Silloin Wolverine olisi asunut metsässä koskettamatta ketään.
Oma koti kullan kallis.
Kyklooppia ei voi katsoa silmiin.
Hän on rehti mies, joka haluaa toimia oikein.
Hänen ja maailman välillä on kilpi.
Jokaisella on mahtava kyky,
joka on samalla surullisin ja heitä eniten painava asia.
Jotkut sanovat heitä friikeiksi -
tai hirviöiksi,
mutta heidät tunnetaan maailmalla mutantteina.
Tajusimme oikeastaan sarjan menestyksen -
vasta pari kolme vuotta sitten,
kun meitä pyydettiin Comic-Con-kiertueille.
Olin lentokentällä menossa Comic-Coniin.
Kanadassa pitää kulkea tullin läpi, kun on menossa USA:han.
Amerikkalainen tullivirkailija kysyi: "Minne olette menossa?"
Kerroin kaupungin.
Hän kysyi asiaani siellä.
Sanoin: "Comic-Con."
Hän kysyi siitä.
Sanoin: "Olen yksi vieraista. Olen Ryhmä-X:n jäsen."
Hän alkoi laulaa tunnusmusiikkia.
Sanoin: "Minä esitin Petoa."
Hän oli innoissaan.
Minähän aivan sinistyn.
Se oli meille kuin kotiinpaluu.
Oli hienoa tavata 25 vuoden jälkeen.
Tutustuimme toisiimme taas.
Kävimme Walesissakin.
Se on superia.
Hienointa on nähdä kaikkien onnelliset ilmeet.
Menimme Comic-Coniin Los Angelesissa. Mieletöntä.
Silloin saimme kuulla,
miten monen elämää sarja oli muuttanut.
Menin suoraan tapahtuman takahuoneeseen,
enkä tiennyt yleisöstä mitään.
Sitten meidät kutsuttiin lavalle.
Astuimme takahuoneesta verhon takaa suoraan lavalle.
Minusta näytti, että salissa oli -
useampi tuhat henkeä -
ahtautuneena sinne.
Se oli häkellyttävää.
Ihmisiä tuli sanomaan, että pelastin heidän lapsuutensa.
Se oli heidän parhain hetkensä lauantaiaamuisin.
Minulle on tultu sanomaan, miten Roguen hahmo -
tai Gambiitti tai Wolverine -
auttoi jotakuta -
tietyissä tilanteissa lapsuudessa.
Joku saattoi olla lyhyt tai häntä kiusattiin,
ja hän näki, miten Wolverine ei sietänyt härnäämistä.
Lapset näkivät sen asiana,
josta he saivat itseluottamusta.
Minä en piileskele keneltäkään.
Hoidan oman taisteluni.
Ihmiset tulevat sanomaan: "Pelastit lapsuuteni.
En voi kiittää sinua tarpeeksi."
Miten ihanasti sanottu.
Me luulimme tekevämme viihdettä.
Sarja oli ajankohtainen ja täynnä sen ajan merkityksiä,
mutta emme uskoneet sen vaikuttavan -
niin paljon tunnetasolla.
Me kanadalaiset olemme useimmiten vaatimattomia.
Me olimme ällikällä lyötyjä,
kun työmme vaikutti niin moneen ihmiseen.
Jatkamme sitä yhä.
Faneja on ihana tavata. Se on meille tärkeää.
Kiitämme faneja, sillä he tukevat sarjaa -
ja kaltaistani fania, joka saa tehdä tätä työtä -
ja näyttää kaikille, että voimme tehdä jotakin hiotumpaa -
kuin 90-luvulla tehtiin.
Lapsia ei väheksytä, vaan arvostetaan.
Siinä on räjähdyksiä, lasersäteitä -
ja kaikenlaista.
Myöhemmin he ymmärsivät aikuisille tarkoitettuja merkityksiä,
joita yritimme ilmaista onnistuneesti.
Miksi vihaatte meitä?
Mitä muka teimme teille?
Te synnyitte.
Viekää hänet pois.
Et olisi noin rohkea, jos olisin vapaana.
Alkuperäinen sarja oli aito Ryhmä-X.
Minusta olisi hienoa, jos tästä tulisi muille lapsille,
aikuisille ja nuorille -
sellainen tarina, jossa he näkevät itsensä ja Ryhmä-X:nsä.
Jokaisella sukupolvella on versionsa supersankarista.
Moni lapsi ei tunne X-Meniä minun laillani.
He näkevät tarinan tässä muodossa,
ja toivon sen innostavan heitäkin.
Teidän ei tarvitse elää enää varjoissa.
Te ette ole enää ulkopuolisia.
Lastenohjelmilla on joskus taipumus -
kuvitella ihannoitu versio lasten elämästä,
johon maailman traumat eivät ulotu.
Mutta eihän niin ole.
Asia ei ollut niin 90-luvulla -
eikä se todellakaan ole niin -
Internetin ja somen aikakaudella.
Lapset näkevät maailman.
He näkevät rasismin.
He näkevät ympäristökatastrofit.
He näkevät levottomuudet.
Tämä sarja on lapsille paikka,
jossa voi purkaa tunteita niin,
etteivät he koe olevansa yksin -
huoltensa kanssa.
Me kaikki voimme jakaa tämän -
ja Ryhmä-X:n lailla kestää kaiken yhdessä.
Supersankaritarinat,
olivatpa ne scifiä tai kauhua,
sallivat meidän tutkailla ihmisten tarinoita -
ja niiden vaikeita puolia sen kohdistumatta kehenkään.
Tässä ei ole kyse tietystä ryhmästä.
On kyse supersankareista, muukalaisista,
yliluonnollisista asioista.
Voimme käsitellä asioita tavalla,
joka ei välttämättä luo kenellekään tunnetta siitä,
että heitä ärsytetään tai arvostellaan.
Ihmiset voivat katsoa sarjaa ja ajatella:
"He miettivät samoja asioita kuin minä."
Tai sitten:
"Tuo näyttää omalta käytökseltäni,
eikä se taida olla paras tapa."
Mahdollisuus on pieni, mutta jos toimimme tarkasti yhdessä,
saatamme pelastaa maailman dinosaurusten kohtalolta.
Näissä tarinoissa lapset ja aikuiset voivat yhdessä -
käsitellä elämässä esiintyviä asioita.
Tarinat ovat ihmeellisiä, mutta teemat ovat inhimillisiä.
Demonit heijastavat pelkojamme ja häpeäämme.
Tarvitsemme sankareita entistä kipeämmin.
Tällaisena aikana meidän täytyy ponnistella -
ja löytää oma sisäinen sankarimme, joka meissä piilee.
Meidän täytyy toimia oikein itsemme,
toistemme ja planeetan takia.
Se on yleismaailmallista.
Se on yleismaailmallinen sanoma.
Se kulkee läpi historian,
sillä kautta aikojen meillä on ollut ongelmia valtioiden kanssa,
kansallisuuksien, rotujen, sukupuolten kanssa.
Ihmiset yrittävät jakautua,
kun meidän pitäisi toimia yhdessä.
Menneisyyteni on täynnä virheitä.
Niin minunkin, jos muistat.
Ryhmä-X otti minut silti vastaan.
Mutta minä en vaatinut heitä luottamaan minuun.
Ansaitsin sen.
Siinä on suvaitsevaisuutta.
Siitä, miten voimme aloittaa vuoropuhelun -
ja kuunnella muita,
vaikkemme olisikaan samaa mieltä.
Voimme kuunnella ja ymmärtää muita -
ja kommunikoida heidän tarvitsemallaan tavalla,
jotta hekin voivat kuulla meitä.
Charles Xavier luovutti unelmansa minulle.
Se ei pyydä teitä rakastamaan tai hyväksymään meitä kuin omianne,
vaan hyväksymään vain sen, että jaamme maailman -
ja sen tulevaisuuden -
ja että myös kaltaisillani on oikeus elää siinä.
Pidän siitä, että X-Menissä on suvaitsevaisuutta,
suvaitsemattomuutta, ennakkoluuloja, perheitä,
heimoja, itsensä hyväksymistä.
Emme yritä välttää sellaisia asioita,
mikä on tehty hienosti alusta asti.
Toivon ihmisten oppivan sen.
Perääntykää, ryhmä.
Emme saa luovuttaa.
Ei, Rogue.
Teemme sen, mitä olemme käskeneet ihmiskunnan tehdä.
Emme vastusta tulevaisuutta.
Otamme sen vastaan.
Ja sitten...
Jotenkin noin.
Käännös: Kati Karvonen