Együtt élni másokkal nem könnyű.
Ezért szeretem az oktatást.
A tanítványaimat.
A hősiességük olyasmire tanít minket, amit nem feledhetünk:
hogy az univerzum már nagyon öreg,
mi pedig még nagyon fiatalok vagyunk.
Ősi csillagporból születtünk,
és mind az atom gyermekei vagyunk.
ASSEMBLED: X-MEN '97-WERKFILM
Amikor elindult a Disney+, kaptam egy remek lehetőséget,
hogy elmenjek Kevinhez...
BRAD WINDERBAUM VEZETŐ PRODUCER
...és felvázoljam neki minden vad animációs ötletemet, ami eszembe jutott.
Az első mondatom az volt, hogy:
„Támasszuk fel az eredeti X-Men rajzfilmsorozatot!”
Az volt a gyerekkorom legmeghatározóbb rajzfilmje.
Különleges helyet foglal el mindenki szívében.
Rengetegen lettünk a miatt a sorozat miatt rajzfilmrajongók.
Emlékszem, amikor a Pizza Hut reklámozta
a Robotőrök éjszakája videokazettát.
JAKE CASTORENA RENDEZŐ
Rongyosra néztem.
Az ismertette meg velem a sorozatot,
és amiatt szerettem meg a karaktereket.
Forradalmi sorozat volt, és alig vártam, hogy nézhessem.
Az X-Men a kedvenc allegóriám.
CHASE CONLEY RENDEZŐ
Az X-Men mindig reálisan mutatta be, hogy milyen másnak lenni.
Azt, hogy hogyan reagálna rá a világ.
Mindig is realistának éreztem.
Földhöz ragadtak, azzal foglalkoznak, hogy üldözik őket,
miközben segítenek az embereken, akik utálják őket.
Ez azért nyomasztó,
és együtt lehetünk velük azokban a pillanatokban,
láthatjuk, hogy hatnak a kapcsolataikra.
Szerintem ez egy remek allegória a jelenlegi világra.
Gyerekeknek szólt a sorozat, de nem egyszerűsített le semmit.
Szerintem ez az erőssége a képregénynek
és a rajzfilmsorozatnak is.
Ha felütjük a legelső képregényeket,
amiket Stan Lee írt,
láthatjuk, hogy az X-Men megértette az emberek elszigeteltségérzetét,
a saját életük traumáit, és én is úgy éreztem, hogy értenek engem.
Azt hittem, meg akarsz gyógyulni.
Én is ezt hittem, doki, de arra nincs gyógymód, hogy ki vagy.
Szerettem nézni ezeket a karaktereket,
akik valamilyen módon megmentettek minket gyerekkorunkban.
EMI-EMMETT YONEMURA RENDEZŐ
A barátaink lettek, ha magányos gyerekek voltunk,
vagy tanultunk tőlük, vagy csak jópofa hősök voltak,
akiket nézhettünk szombatonként.
Jól van, szőrgolyó, beszélgessünk!
Nagyon tiszteltem az X-Menben, hogy kimondta:
„Az élet nehéz, és nehéz is lesz, de együtt boldogulni fogtok.
Lehet egy csapatotok, találhattok családot,
és változtathattok a dolgokon.”
A történelem során gyakran megesett,
hogy boldogtalan, megvezetett emberek bűnbakokat gyártottak,
és azokat hibáztatták a problémáikért, akik mások, mint ők.
Ez ellen a gonoszság ellen küzdeni kell.
Az eredeti ötlet az volt, hogy feltámasztjuk a sorozatot.
Nem újraindítjuk, nem feldolgozást készítünk.
Sokan fogják azt mondani,
hogy: „Ez az X-Men rajzfilmsorozat.
Folytatják az egyik kedvenc sorozatomat,
amin felnőttem, és amit megmutatok a gyerekeimnek is.
Vajon mit terveznek vele?”
És mi is közéjük tartozunk.
Mindenki, aki a sorozaton dolgozik, rajongó, és azt kérdezték:
„Hogy akarjuk folytatni? Ha nem ért volna véget a sorozat,
ha folytatódott volna, milyen történeteket mesélt volna el?”
Tudom, hogy nem bírjátok elviselni, hogy elmegy,
de ez az egyetlen mód.
Visszatérhet valaha?
Az elejétől olyan, mintha közvetlen folytatás lenne.
Olyan történeteket mesél el, amik a 90-es években jelentek meg,
és kitérünk arra is, hogy azok hová vezethetnek, utalva az újabb történetekre.
De fontos szerepet játszik a nosztalgia is.
Fejet le!
Rengeteget beszéltünk arról,
hogy ne csak tisztelegjünk az eredeti stílus előtt,
hanem utánozzuk azt, ahogy az emberek emlékeznek rá.
Te jóságos isten!
Szólnunk kell nekik.
Larry Houston, a régi sorozat rendezője
visszatért tanácsadó producerként,
akárcsak Lewaldék, akik a showrunnerök voltak.
A Disney+ elkezdte streamelni az X-Men rajzfilmsorozatot,
azt hiszem, 2019-ben,
és döbbenetes volt a rajongók reakciója,
de addig nem hallottunk a feltámasztásról,
amíg munkához nem láttak.
Igen, mindent titokban tartottak,
aztán felhívtak minket, és azt mondták:
„Belevágunk.
Van egy hatalmas stáb tele lelkes, kreatív fiatalokkal.
Szeretnétek ti ketten és Larry Houston tanácsadókként részt venni benne?”
Nem akartam elhinni, amit hallok.
Hogy tényleg X-Men '97 lesz a címe,
mert ott folytatják, ahol az eredeti sorozat véget ért.
Fantasztikus és izgalmas hír volt.
Trask inkább szeretne háborút, mint hogy együttműködjünk.
Mind nyerünk, ha a fajtája elbukik.
Úgy beszél, mint Charles. Büszke lett volna ma magára.
Köszönöm, dr. Cooper, de az igazság az, hogy ez csapatmunka volt.
Emlékszem, amikor felhívtam őket,
hogy elkészítjük a sorozatot,
elmesélték, hogy nekik is fel kellett hívniuk Stan Leet,
amikor az eredeti sorozat készült.
És ahogy Stan támogatta őket, ők is azt mondták, hogy támogatnak minket,
és ne okozzunk csalódást.
Tudom, hogy mostanában önfejű voltam, de csak azért,
mert nem tudtam, mi lesz velünk a professzor nélkül.
Azt hittem, rajtam áll.
De az álmának nincs szüksége rám. Hiszen itt vagytok ti.
A szuperhősök iránti rajongásom a görög és egyiptomi mitológiával kezdődött.
AVI ARAD TANÁCSADÓ PRODUCER
Lényegében csak fantasyt olvastam.
Aztán felfedeztem a képregényeket. Nem emlékszem, mikor,
de az első képregényem egy Vasember-füzet volt.
aztán jött az X-Men, Pókember meg az összes többi.
Csak úgy faltam őket, és egykeként
én voltam a legnagyobb mutáns.
Hofstrába jártam iskolába, Long Islandben,
és nagyon sikeres játékfeltaláló lettem.
Az első játék,
amiből sorozatot akartam készíteni, az X-Men volt,
és úgy éreztem,
ha készítenék valamit, ami ilyen izgalmas,
akkor a gyerekek nem éreznék úgy, hogy egyedül vannak.
Elkezdtem házalni az X-Mennel,
és Stan Lee is ott volt velem sok találkozón,
de senki sem értette.
Már a 80-as években is próbáltak összehozni egy X-Men-tévésorozatot,
de Hollywoodban senki sem gondolta, hogy sikeres lenne.
„Szuperhősökről nem lehet sikeres tévésorozatot készíteni.”
Úgyhogy esélyt sem adtak neki.
Így kimondva ez a nap sem különb, mint bármelyik másik.
Pontosan. És úgy nézünk szembe vele, mint mindig:
egy családként.
A ROBOTŐRÖK ÉJSZAKÁJA, ELSŐ RÉSZ
Amikor a Marvel Productionsnél voltunk a 80-as évek közepén,
két felettesem volt.
Az egyik Stan Lee volt, a másik Margaret Loesch.
Margaret Loesch mindig is hitt az X-Men koncepciójában.
Aztán hat évvel később már ő volt a Fox Kids Network vezérigazgatója.
Zöld utat adhatott sorozatoknak.
Felhívott engem, Will Meugniot-t, Ericet, Juliát meg még pár embert,
és azt mondta: „Megcsináljuk az X-Ment. Műsorra tűzzük.”
Ő volt a titkos szuperhős, akiről senki sem tudott.
Halljátok ezt a tapsot? Imádnak titeket!
Ha velem maradtok, X-Men, sztárok lesztek.
A felettesei nem hittek benne, hogy az X-Men sikeres lesz.
Azt mondták: „Jól van, kaptok 13 epizódot,
de ez minden. És ha kudarc, kereshetsz másik állást.”
Ő pedig vállalta a kockázatot.
Leszerződtettek téged 13 epizódra, egy évadra,
én pedig író voltam az első évad alatt.
De 13 rész után elküldtek minket.
A teljes kreatív stábot elküldték júliusban, augusztusban,
amint befejeztük a munkát.
Aztán januárban bemutatták,
és hirtelen sikersorozat lett.
Ha nem nő a nézettség minden epizóddal,
akkor elkaszálom a sorozatot és a szereplőket is.
Vezérlőterem!
Indulhat a műsor!
Mi már máshol dolgoztunk, amikor hívtak minket, hogy:
„Szeretnénk, ha visszajönnétek még egy évadra.
Úgy a csapat fele tudott visszatérni.
Visszajöttek, amilyen gyorsan tudtak.
A nézettség az egekben!
Akkor még nem tudtuk, mennyire népszerű a sorozat.
Nem volt internet, semmi ilyesmi.
Csak a nézettségi adatokra támaszkodhattunk.
Az első évad volt számunkra a legfontosabb,
Akkor kellett a nagy nézettséget elérni, hogy folytatódhasson a sorozat.
Szerencsénk volt, hogy kaptunk még egy évadot.
Úgy kapaszkodtunk bele, mint egy macska.
Van az a kép a kapaszkodó macskáról. Mert nem tudtuk, mi lesz.
Nem tudtuk, hogy mi történik a világban, hogy az emberek nézik a sorozatot,
és beleszeretnek,
amíg Julia meg nem kérdezte egy barátunkat, Charlotte Fullertont,
hogy érkeznek-e rajongói levelek,
jól teljesít-e a sorozat.
Ott voltam a Fox Studiosnál,
és megkérdeztem: „Milyenek a visszajelzések?”
Mert tudtunkkal a nézettségi adatok elképesztőek voltak.
A kérdés, hogy írnak-e miatta.
Elvitt engem egy folyosóra,
és vannak azok a nagy leveles dobozok, amilyenek a postásoknál szoktak lenni.
Volt egy olyan a földön, és tele volt.
- És olyanok voltak egymáson. - Rajongói levelekkel.
Tele volt olyanokkal a folyosó. A padlótól a plafonig.
Azt mondta: „Mindegyik az X-Mennel kapcsolatos.”
A szülők is imádták. Megköszönték nekünk.
„Megváltozott a gyerekem élete.
Rájött, hogy nincs egyedül.
Vannak hozzá hasonlók.”
Eljártam beszélni...
Azzal reklámoztam, hogy mind ilyenek vagyunk.
És szerintem erre a legjobb bizonyíték az X-Men.
A '90-es években a Scooby-Doo vagy a Super Friends volt az alap.
Azt akartuk, hogy amikor megnézik A robotőrök éjszakája két részét,
a gyerekek érezzék, hogy ez más, mint amit megszoktak.
Más. Ki fog tűnni.
Láttad, hogy mit csinált?
Igen. Vadóc tudja, hogy bánjon a férfiakkal.
Az egész úgy nézett ki, hogy:
„Az első részben megöljük azt karaktert.
Azt a lányt üldözni fogja egy robot.”
Állj félre! El kell fognom azt a mutánst.
Ez szándékos volt, hogy az emberek azt kérdezzék:
„Mi ez? Most mi fog történni?”
Be akartuk rántani őket, hogy minden héten úgy érezzék, hogy látniuk kell.
Ennél nem is lehetne jobb az élet.
Tudtuk, hogy van valami a történeteinkben, amiktől olyanok, mint egy küldetés,
és ezt érzi a néző, ezért alig várja a következő fejezetet.
Emlékszem, milyen volt rohanni haza a suliból, hogy lássak minden új részt.
Azt hiszem, az volt az első sorozat, amit néztem.
FOLYTATJUK...
Abban a sorozatban láttam először, hogy minden rész
valami izgalmas dologgal ér véget,
és fantasztikus érzés volt, hogy mindennap történt benne valami,
amit majd másnap folytatnak.
Az vezetett be a képregények világába.
Megnéztem az eredeti sorozatot,
és után rögtön menni akartam a képregényboltba,
hogy megnézzem, mi történik, nemcsak az X-Menben,
hanem minden képregényben.
Ahogy filmkészítő lettem,
és megismertem írókat és rendezőket,
rengetegen mondták, hogy az a rajzfilm meghatározó volt az életükben,
és látszott, hogy a 90-es évek gyerekeinek képregények iránti szeretetéhez
az a sorozat is nagyban hozzájárult.
Nagy győzelmet értünk el ma.
Szerintem a 90-es évek esztétikája szorosan összefonódott
a dizájnnal, amit használtak,
és a sorozat hangulatával.
Árad belőle az a korszak.
Mi ugyanezt akarjuk véghez vinni.
Hé, Küklopsz, lőj meg!
Ugyanazokat az arányokat használtuk ezekhez az izmos,
ikonikus karakterekhez, a képregényhű kinézetre törekedtünk.
Jim Lee rajzait vették alapul
a sorozat tervezésekor,
és azt hiszem, mi is azokat próbáljuk követni.
De a képregényes dizájnok nyilván részletesebbek,
sokkal valósághűbbek a rajzok.
Kézzelfoghatóbb volt a világ.
Mintha képregényoldalakat láttunk volna mozgásban.
Az erős kontrasztokkal és a fekete árnyékokkal
mindent beleadtak. Ettől lett igazán élő.
Nem egyszerűsítették le a karakterdizájnokat.
Elég megnézni Ciklon haját.
Őrületes.
Rengeteg kis fürtje van, és mindegyik mozog,
ettől olyan egyedi.
Imádom ezt a megjelenést.
Engem hatalmas nosztalgiával tölt el.
Olyan, mint valami ünnepség.
Ez szuper volt! Megismételhetjük?
Az animáció rengeteget fejlődött,
nemcsak a technológia, hanem a stílusok is.
És nemcsak az animációs stílus, hogy 2D-s vagy számítógépes-e,
hanem az is, hogy a rendezéshez hogy viszonyulnak.
Emi és Chase az epizódrendezők,
felváltva rendezték az epizódokat.
Jake irányt mutatott nekik az első epizód rendezésével,
és ők azt követték.
Számomra az volt a kérdés, milyen legyen a hangulat.
Mert voltak dolgok az eredeti sorozatban,
amik bénának tűnhetnek, de nem azok.
Talán nem volt pénz.
Ha megnézzük a sorozatot, sok benne az újrahasznosított animáció,
és egyértelmű, hogy nem volt mód kijavítani jeleneteket.
Azóta már beszéltünk is erről Larryvel.
Nem volt sok időm, és kész kellett lenni.
De most, hogy több lehetőségünk van, és nagyobb a büdzsénk,
felmerül a kérdés, hogy: „Milyen irányba menjünk, mi ez a sorozat?”
Csak a látvány a fontos? Vagy a történet?
És azt hiszem, mind egyetértettünk abban,
hogy azt akarjuk, hogy a közönség ugyanazt érezze, mint mi gyerekkorunkban.
Vadóc mindig Mágus segítségére siet.
Mindig is olyasmit akartam alkotni,
ami legalább olyan hatásos, mint az, ami engem inspirált,
mert mindannyiunknak az elődeink járták ki az utat.
Sosem kérdeztem meg a professzort, hogy csinálta olyan jól, amit csinált.
Van, amire megtanítanak, Scott,
és van, amit megtanulunk.
Mind nagy X-Men-rajongók vagyunk,
és fel akartuk emelni őket egy magasabb szintre.
Ehhez viszont kreativitás kell.
El kell gondolkoznunk, hogy lehet valamit a legegyértelműbben kifejezni.
Vagy hogy mi lenne egy jelenetben a leghatásosabb,
főleg akciójeleneteknél.
Mert szeretnénk mindent jobban kidolgozni.
Azt akartuk, hogy minden apró részlet olyan hatásos legyen, amilyen csak lehet.
Az animációs filmek folyton fejlődnek.
Egyre magasabbra teszik a lécet.
Kérdés volt, hogyan tudunk versenyben maradni,
és közben megőrizni a nosztalgiát.
Az egy sokkal egyszerűbb korszak volt.
Hihetetlen!
Keressünk egy kijáratot!
Minek sietni?
Hadd nosztalgiázzak egy kicsit!
1997-ben vagyunk.
Lényegében kosztümös sorozat vagyunk.
Mit csináltak a mozifilmeknél '96 és '98 között?
Hogy forgattak élőszereplős filmeket?
Hogy animáltak rajzfilmeket?
Milyen tévés rajzfilmek voltak?
Milyen lencséket használtak?
Mi számított akkor filmszerűnek?
Mi számított forradalminak?
Jó, hogy rendelkezésünkre állnak a 90-es évek toposzai,
mert azok alapvető, kézzelfogható részei az eredeti sorozat lelkének.
Bár a kézzel rajzolt animáció sík hátterekkel
nagyon sík képkockákat eredményezett,
ezt mégis megtartottuk az esetek 80%-ában.
De az X-Men '97-et az különbözteti meg az eredeti X-Mentől,
hogy néha eltekintünk ettől az érzelmi hatás kedvéért.
Vagyis a nagy csúcspontoknál a csatákban és harcjeleneteknél,
meg némelyik fontosabb érzelmi jelenetnél
elhagyjuk a sík képkockákat, és átváltunk 3D-be.
És az animációs stúdiónk, a Studio Mir,
ami sok animét készített már, segített, hogy ez hatásos legyen.
Az eredeti sorozat a legjobb animációs technikát használta,
a lehető legjobb akciójelenetekkel,
ami akkoriban elérhető volt.
Nekünk kötelességünk ugyanezt tenni, és a legjobbat nyújtani.
Ennyire magas a léc.
Megnézhettük a videót egy DI nevű eszközzel.
Az utómunkálatoknál használják, és szűrőket lehet a képre tenni vele.
Mi egy filmes szűrőre gondoltunk,
hogy jobban hasonlítson egy 90-es évekbeli filmre.
Egy kicsit remeg tőle a kép,
mint egy filmnél a feldolgozás után.
Kicsit szemcsés, és a fekete szín is sokkal mélyebb.
Szerintem mehet még egy kis átélezés,
hogy még filmszerűbb legyen. Vessünk be mindent a korszakból!
És szélesvásznúnak kellett lennie.
Még filmszerűbbnek kellett lennie.
Nézzetek csak oda!
Kipofozták a helyet, amióta Mágus utoljára erre járt.
Tisztelegni akartunk Lewaldék és Larry előtt,
és az előtt, amit készítettek. Sosem gondolkoztunk azon,
hogy ha a régi bénácska volt, akkor ez mennyire legyen az.
Azt tartottuk szem előtt, hogy valami hihetetlenül gyönyörűt készítettek,
ami egy egész generációra hatással volt.
Továbbvinni a stafétát nemcsak nagy felelősség,
de nagyon izgalmas is.
Alig várom! Tisztelegni akarok a karakterek előtt.
Ha az X-Men tagjaként megtanultam valamit, Ms. Tilby,
az az, hogy számítsak a váratlanra.
A sorozat egyik legfontosabb eleme a zene.
Amikor meghalljuk a főcím átdolgozását,
nem az a csodálatos, hogy újnak hangzik,
hanem hogy úgy hangzik, mintha valóban ünnepelné
és kiemelné azt, amitől gyönyörű volt az eredeti változat.
Ez nagyon fontos egy sorozat azonosításához.
A 60-as években nőttem fel, és rengeteg sorozat volt,
aminek a zenéjéből elég volt pár hang,
hogy felismerjük.
Tudtuk, hogy az X-menhez is
kell valami különleges, határozott és pörgős.
A 90-es években úgy egy hétvégét kaptam gondolkozni,
két-három napom volt megrajzolni a főcímet.
Körülbelül egy percesre tervezték,
egy perc négy másodpercesre.
Két perces lett.
Kiengedtem magamból a rajongót.
Elkezdtem képeket rajzolni, és hagytam, hogy minden kijöjjön.
Miután befejeztem,
végignéztem még egyszer,
és lerövidítettem egy percesre, arra, amit mindenki ismer.
A vázlatom előbb volt kész, mint a zene.
Miután az megvolt, próbáltunk keresni hozzá egy zenét,
ami elég pörgős, és illik a gyors tempóhoz.
És ha jól emlékszem,
talán a 13. változat volt az,
amivel elégedettek voltunk.
Az első 12 nem volt jó.
Nem voltak olyan ütősek. Hiányzott az izgalom.
Szóval időbe telt, de aztán varázslatos módon összeállt,
és minden tökéletesen passzolt.
Az eredeti sorozat az előítéletekkel foglalkozott.
Nem ódzkodott a témától, és nem is butította le,
nem kezelte gyerekekként a nézőket.
Csak elmesélt történeteket.
Elmesélt történeteket, és egy nagyobb történet is.
Ennek az utódsorozat DNS-ében is meg kell lennie.
Lehet, hogy a szíved értem ver,
de sosem fogom érezni.
Fénnyel töltesz meg mindent, amihez hozzáérsz.
Kivéve engem.
Mindegyik történetünk valamilyen emberi késztetésből fakad.
A karakterek mutatják meg az íróknak, hová vigyék őket.
A kapcsolatokat követik.
Arról szólnak, hogy mi vezérli az emberi szívet.
A karakterek körüli világ lehet, hogy kaotikus,
de az emberségük, a lelkük, a belső érzéseik
és szeretetük egymás iránt átsegíti őket mindenen.
Most erősnek kell lennünk.
A csapatért.
Minden mutánsért, aki még él, és látja a felvételeket.
Reményt kell adnunk nekik.
A professzor is ezt tenné.
Akkor emlékeztessük a világot,
hogy ilyenkor a legfontosabbak az álmok.
Az volt számunkra a legfontosabb, hogy visszahozzunk
a régi színészek közül mindenkit, akit csak tudunk.
Régen a történetmesélést akartuk magasabb szintre emelni.
Ezért azt csináltuk,
hogy színpadi színészeket hallgattunk meg
az olyan hangszínészek helyett,
akik csak a szombat reggeli rajzfilmekben szerepeltek,
mert olyan színészeket akartunk,
akiknek szélesebb a színészi eszköztáruk,
és egyedi hangjuk van.
Szerintem ez is dobott a sorozat karakterén és minőségén,
mert életre keltették a szereplőket.
Te sosem unod meg, hogy folyton beszélsz?
Nem, ha rólad beszélek, chère.
Semmit sem tudtam...
LENORE ZANN VADÓC
...akkoriban az X-Menről.
CAL DODD ROZSOMÁK
Nem hallottam még az X-Menről. Szerintem egyikünk sem,
George Buzát leszámítva.
Nem mondták meg a sorozat címét, amihez színészeket kerestek.
G. BUZA SZÖRNYETEG
Csak annyit mondtak: „X projekt.” És ahogy olvastam,
rájöttem, hogy ez az X-Men.
Olyan különös, mégis olyan ismerős.
Rengeteg képregényt vettem gyerekkoromban.
Emlékszem arra, amikor megjelent az X-Men első száma,
és megláttam az újságosnál.
És emlékszem, hogy olvastam.
Azonnal tudtam, hogy az X-Men meghallgatásán vagyok.
Mintha szándékosan hagytak volna nyomot.
Mintha a Star Wars meghallgatásán lettem volna.
Az, hogy a része lehettem,
a karrieremnek abban a szakaszában igazi csúcspont volt.
Igazi műremek vagy.
A többségünk elég sokat szerepelt színházban...
CHRIS POTTER MÁGUS - KÁBEL
...a 90-es évek elején.
Én komoly színésznő voltam.
Szerepeltem filmekben, tévében, színpadon,
egy rádiójátékban.
Nem szinkronizáltam, énekes voltam.
Egész életemben énekeltem.
Torontóban, de elrepültem New Yorkba
Chicagóba vagy bárhova énekelni.
A szakmai hátterem lényegében...
A. SEALY-SMITH CIKLON
...a színházból állt.
Párszor felmondtam szövegeket reklámokhoz.
De az első rajzfilmes meghallgatásom...
ADRIAN HOUGH ÁRNYÉK
...ez a karakter volt.
Az ügynököm épp itt volt Torontóban, és azt mondta:
„Lenore, menj el egy új sorozat meghallgatására!
Szexi, rekedtes hangot keresnek, déli akcentussal.”
Addigra már sok déli karaktert játszottam filmekben meg a tévében.
De nem mentem el az első meghallgatásra.
Annyira nem érdekelt.
Otthont adott nekünk, professzor.
Csak túl önfejűek voltunk, hogy észrevegyük.
Aztán eltelt pár hónap, és jöttek a visszahívások.
Azt mondta: „Lenore, nem találták meg a megfelelő színésznőt a szerepre,
mert te vagy az.
Úgyhogy vonszold oda a segged!
Hát így tettem.
Ahogy beléptem a stúdióba, felvettem a fejhallgatót.
A producerek Los Angelesben voltak.
Ránéztem a karakter képére,
és azt gondoltam: „Ezt meg tudom csinálni.”
És ahogy kinyitottam a számat, azt mondtam:
„Tudod, apu öngyilkos akart lenni,
amikor megtudta, hogy mutáns vagyok.”
Érti?
És hirtelen sikításokat meg kiabálásokat hallottam.
Azt mondták: „Ne engedjétek ki az épületből!
Ő az! Ő Vadóc!”
Ez sokkal kielégítőbb lesz, mint gondoltam.
Amint meghallottuk, azt mondtuk: „Jól van, ő az. Megvan.”
Rozsomákkal ugyanez volt.
Ez az enyém.
Bementem, és mutattak róla egy képet.
Elmagyarázták hogy ki ő, meg hogy kanadai.
Azt mondtam: „Az jó.”
Az első mondatom az volt: „Jól van, te tojászabáló csatornatöltelék,
mindig is szeretted piszkálni a nálad kisebbeket.
Én kisebb vagyok. Piszkálj engem!”
Azt mondták: „Jó ég, adjatok még neki szöveget!”
És így történt. Mintha a sors akarta volna.
Csak hívj Rozsomáknak!
Rozsomák.
Milyen lobbanékony!
Rögtön azonosultam Hankkel.
Amikor iskolás voltam, sokszor bántottak.
Nagydarab gyerek voltam. Túlsúlyos.
Elég sok balhéba keveredtem az udvaron,
és akkor tanultam meg, hogy hiába vagyok nagy,
ha visszavágok, engem fognak hibáztatni.
Úgyhogy jobb, ha előbb gondolkozom,
és inkább csitítom a helyzetet, és odébbállok.
És Hank is ezt csinálja.
Be kell látniuk, hogy nem jelentünk veszélyt, az emberiség a része vagyunk.
Csak akkor használja a képességeit, a szupererejét,
ha tényleg nincs más megoldás.
Mindig ész érvekkel próbál meg megoldani minden helyzetet,
mielőtt erőszakhoz folyamodna.
De ha nem sikerül,
vigyázni kell vele.
Megidézem a vihar minden erejét!
Behívtak meghallgatásra az első rajzfilmes szerepemhez,
és épp Stratfordban voltam,
ahol Shakespeare-t játszottam.
Csak egy napom volt, amikor elmehettem a városba.
Rohamtempóban történt minden.
És azon gondolkoztam, hogy miért vagyok ott,
mit tudok megmutatni azon a meghallgatáson.
Aztán azt mondták, hogy ő egy királynő.
Én meg: „Jól van, nem sok mindent tudok róla,
de a királynő menni fog.”
Vissza kell fognom az érzelmeimet,
nehogy elveszítsem az uralmat az erőm felett.
Tökéletesen passzolt a természetes erősségeimhez.
Sosem voltam visszafogott színésznő.
Mindent nagy elánnal csinálok. Úgy van értelme.
Szabad vagyok!
Nagyon szeretem Árnyékot.
Sokat jelentett mindkettőnknek az együtt töltött idő.
Emlékszem, hogy amikor behívtak,
volt egy pillanat, amikor megértettem a szerepet.
Egyszerre szenvedélyes és spirituális.
Van benne valami gyengéd, de közben vad is.
Miután felolvastam a szöveget, csend volt.
Kinéztem a fülkéből Dan Hennessey-re, ő volt a rendező,
aki csak hallgatott, nézett, és azt mondta:
„Szenvedélyes figura, igaz?”
Mire én: „Igen.
Mondjam fel még egyszer?” „Jó.”
Az volt az első rajzfilmes meghallgatásom.
Volt valami a szövegben, a karakter összetettségében,
ami kihozta belőlem.
Ez túl sok nekem.
De nektek van tapasztalatotok ilyesmiben.
Jó helyre jöttél, drágám.
Amikor elkezdtük a sorozatot,
együtt vettük fel a szöveget. Talán hatan voltunk egyszerre a stúdióban.
De aztán úgy látták, túl sok volt a zaj a mikrofonok között,
és szinte nem is tudtuk felvenni a jeleneteket,
mert annyira nevettünk.
Nem a szövegen, hanem a sok tehetséges bohócon a szobában.
Jobban teszi, ha vigyáz a szájára.
Te ne az én szám miatt aggódj,
hanem ezek miatt!
Emlékszem, hogy az első nap a stúdióban ott volt Cal Dodd
meg Lenore Zann, és elég vad volt.
Láttam, hogy Cal Dodd felhúzza a vállát, ökölbe szorítja a kezét,
aztán elmélyítette a hangját, és azt mondta:
„Idefigyelj, pubi!” Én meg: „Oké.”
Megtanultam, hogy a rajzfilm-szinkronizálás
nem abból áll, hogy állok egy helyben a mikrofon előtt.
Az egész testünket használjuk, hogy kifejezzük magunkat.
Te nem tudod elképzelni, ahogy én sem,
Isten könyörületének ijesztő különösségét.
Ma visszafogtad magad a dokknál.
Amikor ott leszünk, és gyorsan be akarod fejezni,
üss, de úgy, hogy halálos legyen!
Mindenkinek a szavába vágok, mert én vagyok Rozsomák.
Vadóc épp valami nagyon fontos dolgot mond,
én meg közbeszólok: „Befejezted végre?
Vannak itt mások is, akiknek beszélniük kell.”
Fenébe a filozófiával!
Rúgjuk szét a seggét!
Egyszer kikapcsolták a mikrofonomat.
Azt mondtam: „Ne, hagyjátok bekapcsolva, mert ez jó lesz.”
Oda megyek, ahová akarok.
Varázslatos volt.
Tényleg varázslatos volt köztünk a kémia.
Idővel szétbontottak minket,
de ugyanabban a stúdióban dolgoztunk, úgyhogy összefutottunk.
Mindenkinek volt más munkája is.
Nagyon kevesen foglalkoznak csak szinkronizálással.
Amikor az első néhány szezont csináltuk,
én egy másik sorozatban is szerepeltem, alig egy saroknyira,
a Maniac Mansionben,
ami egy George Lucasos cucc volt.
Én Shakespeare-t játszottam,
amikor a meghallgatás volt.
Az első évad alatt végig Stratfordban voltam.
Minden este játszottam.
Hétfő volt a szabadnapunk,
úgyhogy minden hétfőn beültem a kocsimba kora reggel,
és elmentem a stúdióba felvenni az X-Ment.
Támadj, köd, és térítsd le az ellenséged az útjáról!
Ciklon, az úrnőd parancsa ez!
Én akkoriban a Kung-fut forgattam David Carradine-nel,
és az lényegében kétszemélyes sorozat volt.
Úgyhogy azon 12-14 órát dolgoztam egy nap,
az X-Ment meg szó szerint az ebédszüneteimben csináltam,
vagy a szüneteimben, amik nap közben adódtak.
Nyugi, Küklopsz!
Ha folyton csak dolgozol, és sosem szórakozol, besavanyodsz.
A stúdióból kellett mennem kocsival, hogy felvegyem az X-Ment,
és akkor még nem tudtam, hogy milyen sikeres lesz.
A NAGY SIKERŰ TV-SOROZATBÓL! X-MEN ADVENTURES
Azt hiszem, szájról szájra terjedt,
és egyre többször hallottuk, hogy az emberek nézik...
CHRIS BRITTON MR. GONOSZ
...és hogy rajongók, akiket nem annyira érdekeltek a rajzfilmek
vagy az ilyen történetek, beszéltek róla.
Fogalmad sincs, mit tettél.
Még semmit sem láttál.
A karakterek most már ikonikusak,
de akkoriban nem voltak többek
bámulatos, összetett karaktereknél,
nagyon érdekes párbeszédekkel.
És a párbeszédeknek mélységük volt,
amit nem várt volna az ember egy heti rajzfilmtől.
A Főnix egy mitikus madár, amit elemésztett a tűz,
de mindig feltámadt a hamvaiból.
Talán ezt jelképezi a Főnix.
A reményt, ami sosem hal meg.
Amikor öt év után véget ért,
nem tudtam, hogy mit kezdjek magammal.
Nem mentem többet a stúdióba, hogy eljátsszam.
Egyszerűen csak eltűnik a föld színéről? Mi történik?
Nagyon hiányzott,
mert ő én vagyok.
Az én ábrázatom száz éve nem változott semmit,
ezt te is tudod.
Ezért is volt szuper visszatérni a szerepbe.
Nem fogja meggondolni magát, csak azért, mert szépen kérjük.
A fickó hadat üzent az egész bolygónak.
Számára csak egy módon érhet véget ez a nap.
Lelkesek voltunk.
Ez nem is kérdés.
Szerintem senki sem mondott olyat, hogy: „Nem is tudom.
Miért akarnánk ezt csinálni?”
Mindannyian benne voltunk.
Rég találkoztunk, barátom.
Az az igazán menő,
hogy ugyanabban a stúdióban voltunk,
amelyikben az X-Ment is vettük a 90-es években.
Én Ciklon vagyok, az elemek úrnője!
Teljesen máshogy becsülöm meg.
És a stúdióban eltöltött időt
sokkal jobban értékelem és szeretem.
Adjátok át a fiút, vagy lesújt rátok a haragom!
Imádom ezt!
Imádom ezt a karaktert.
Imádom ezt a sorozatot!
Sújtsanak csak le mennydörögve, mert én vagyok a villám!
Belenéztem az eredeti sorozatba,
mert mindenképp hű akartam lenni a karakterhez,
akit évekkel ezelőtt alkottunk.
Emlékszem, minden emlék visszaáramlott belém.
Egyikőtök sem volt akkor Genoshán.
Jean? Ő már túl van rajta.
Megnéztem pár epizódot, például a Vadóc történetét,
a hangom meg természetesen megvolt.
Minden nagyon gyorsan visszajött.
Aztán, amikor először beléptem a stúdióba,
kicsit izgultam, hogy tényleg menni fog-e.
Aztán két másodperccel később, amint kinyitottam a számat,
és elmondtam az első pár mondatomat,
megnyugodtam, hogy menni fog.
Olyan, mint egy sokat hordott bőrdzseki, amibe csak belecsusszansz.
Lassabb voltál, mint egy csiga juharszirupban.
Vigyük el most, mielőtt megint elszállítják.
Vicces, hogy a szövegeim mennyire megmaradtak bennem.
A legjobb szövegeim, például, hogy:
„Idegesnek tűnsz, mint egy hosszú farkú macska
egy hintaszékekkel teli szobában.”
És most mégis itt vagy.
Idevonszoltak, mint egy macska a zsákmányát.
Kábel?
Chris Potter, aki Mágus hangja volt az eredeti sorozatban...
Mindenki megnyugodhat!
Mágus visszatért.
...most Kábelt szólaltatja meg, aki fontos szerepet játszik az évadban.
Én tudom, amit tudnom kell.
Az a gép megölte az anyámat.
Gondoskodnunk kell róla, hogy mással ne tegye ugyanezt.
Pár évszázadot késtél azzal, hogy az aggódó apát játszd.
Hagyjátok abba, mindketten!
Hiányozni fog Mágus, de imádom Kábelt csinálni.
Izgatottan várom, hogy hová lyukadunk ki vele.
Háborúba megyek, vagy a cirkuszba?
Jobb lenne egy fekete bőrhacuka?
Rengeteg új színészünk is van, akik új karaktereket keltenek életre,
illetve új oldalukról közelítik meg a régi sorozat szereplőit.
A nevem Mágus. Jegyezd meg!
Ehhez a sorozathoz...
AJ LOCASCIO MÁGUS
...csak egy fura listát kaptam szereplőkről, és mindnek álneve volt.
Azt hiszem, Mágus Johnny volt, vagy ilyesmi.
És példának Chris Pottert hozták, mint Mágus.
Ez volt az, ami feltűnt.
Aztán végignéztem az összes nő és férfi példát,
és egyből tudtam, hogy ez az X-Men lesz.
Amitől eléggé beparáztam.
És meghoztam azt a nagyon hülye döntést, hogy csak Mágus szerepére jelentkeztem,
pedig korábban még sosem csináltam cajun akcentust.
Volt, hogy utánoztam őt
az egyik gimis barátommal.
„Bérgyilkos vagy, vagy tolvaj?” Meg folyton azt mondtuk: „mon ami.”
Levertétek a rosszfiúkat, megmentettétek a srácot, és épségben hazajöttetek.
A beignet-knek nagyobb szükségük volt rám, mon ami.
Mágus miatt kezdtem franciául tanulni.
És ez lesz a leggázabb dolog, amit mondhatok,
de választhattunk magunknak nevet,
és én természetesen a Remyt választottam.
És mindent Remy LeBeau-ként írtam alá.
A tanárnő aranyosnak találta.
Azt mondta: „Remy, a jóképű.”
Én meg: „Igen, erre gondoltam.
Nem Mágust utánozom.”
El se hiszem, hogy ezt mondhatom. Nagyon izgulok.
Mon ami, Mágusnak talán finomabban kellett volna bánnia veled
a harcteremben, n'est-ce pas?
De a kártyák szeszélyesek.
Itt lennénk, hogy segítsünk a túlélőkön, ha érdekelne minket, mi lesz velünk?
Mi törődünk másokkal. Ahogy szerintem a legtöbb ember.
Kaptam egy e-mailt, hogy nem jelentkeznék-e Charles szerepére.
R. MARQUAND X PROFESSZOR
Majd kiugrottam a bőrömből,
mert nagy rajongója voltam a sorozatnak gyerekkorom óta.
Mutáns vagyok. Telepata. Gondolatolvasó.
Valószínűleg irányítani is tudnék másokat az akaratuk ellenére.
Emlékszem, az első felvételre. Megcsináltam pár tekercset,
aztán meg kellett állnom egy pillanatra,
hogy végignézzek az írókon,
a producereken, a szereposztó rendezőn és a rendezőn.
És azt mondtam:
„Nem is tudjátok, mennyire örülök, hogy a része lehetek,
mert nem csak a szinkronizálás iránt kezdtem el érdeklődni a sorozat miatt,
hanem általánosságban a színészet iránt is.
Ez a rajzfilm nagyon fontos volt nekem gyerekkoromban.
Ha belegondolok, hogy most, 30 évvel később bezárult a kör...
Felnőtt férfi vagyok, és megoszthatom ezt a gyönyörű történetet
az unokaöccseimmel és -húgaimmal, akik annyi idősek, mint én voltam.
Elképesztő!
Nagyon hálás vagyok, hogy a része lehetek.
Értessék meg a világgal, mi bennünk a közös úgy, hogy közben mások.
Te vagy az!
- Te vagy... - Magneto.
Én nem úgy nőttem fel az eredeti sorozattal,
mint ahogy sok kortársam.
Úgyhogy Magneto szerepéhez kaptam egy listát epizódokról.
Azt mondták: „Itt egy lista az epizódokról, amikben szerepel,
ezeket nézd meg, hogy képbe kerülj!
Úgyhogy megnéztem belőlük annyit, amennyit tudtam,
hogy megismerjem a sorozatot és a karaktereket.
Hogy megértsem a kontextust.
Davidre is rákerestem,
aki az eredeti sorozatban szinkronizálta. Angol-kanadai színész,
színházi háttérrel.
A munkái és a képzése is hasonló volt,
és hozzám hasonló tenor volt.
Úgyhogy úgy éreztem, valószínűleg meg tudom közelíteni azt, amit csinált.
Nem azért jöttem ide, hogy egymásnak ugrasszalak benneteket.
Jó, bizonyítsd be!
Hadd olvasson Jean a fejedben, hogy megtudjuk, mik a valódi terveid!
- Scott, nem! - Miért?
Még ha úgy érezném is, hogy Magneto őszinte,
az csak ma, ebben az órában, ebben a percben lenne igaz.
Ismertem az eredeti sorozatot...
...mert a 90-es évek és a sorozat is szuper volt.
Mint ahogy a legtöbb hangszínésznek,
én is a meghallgatással kezdtem.
Elküldték az anyagot, elolvastam, és istenem, imádtam!
Nagyon szerettem volna megkapni.
Beleadtam szívem-lelkem.
De csak a szerencsén múlik, hogy illesz-e az elképzelésükbe.
Hiszen te is megmondtad:
miért harcoltunk éveken át,
ha nem azért, hogy élhessük az életünket?
Meglesznek nélkülünk.
A fiunknak nagyobb szüksége lesz ránk.
A szíved mélyén te is tudod.
Szeretem beleélni magam a karakterbe,
mert nagyon összetett, és rengeteg minden történik vele:
hatalmas robotokkal és szörnyű gonosztevőkkel harcol,
és elég komoly dolgok történnek a csapaton belül is
ebben az évadban.
A tesztek nem változtatnak azon, hogy én vagyok Nathan anyja.
Tudom, ezt senki sem vitatja.
Csak...
Elvesztettük a professzort, Ciklont,
és itt van Magneto.
Ez mindenkit megviselt.
Én nem néztem a sorozatot, nem ismertem úgy a karaktereket,
mint a többi gyerek.
A professzor ránk bízta az álmát
a mutánsok és emberek együttéléséről.
Ébernek kell maradnunk, hiába hisszük, hogy javul a helyzet.
Scott Summers, Küklopsz szerepére jelentkeztem.
Az eredetihez nagyon hasonló hangot szerettek volna.
A nevem Küklopsz. És határozottan a jófiúkkal vagyok.
Elfogadhatóan sikerült,
de Meredith Layne, a sorozat szereposztója és szinkronrendezője
tudta, hogy menne jobban is, úgyhogy visszahívott,
és finoman utalt rá, hogy vegyem komolyan a dolgot.
Úgyhogy nagyon komolyan vettem.
Kezdtem megérteni, ki a karakter, kerestem videókat.
Nem nagyon ismertem
Norm Spencer Küklopszát, amikor elmentem a meghallgatásra.
De elkezdtem nézni a régi sorozatot,
megnéztem két hosszú interjút Normmal a sorozatról,
meghallgattam őket, szabályosan faltam mindent,
és beleszerettem a fickóba.
Hatalmas tragédia, hogy elvesztettük,
mielőtt elkészült volna ez a sorozat.
Biztosan örült volna, ha ismét együtt lehetett volna a barátaival
még egyszer utoljára.
Neki ajánlom a munkámat.
Minden generáció máshogy tekint Küklopszra,
máshogy képzelik el, milyennek kéne lennie.
Remélem, hogy sikerül minél több ember kedvében járnom.
Hozzám, X-Men!
Az X-Men mutánsokról szól.
Egy kívülállókról szóló történet.
Olyan emberekről szól, akik megvédik a világot, ami gyűlöli őket.
De a mutánsok, a homo superiorok,
akik fejlettebbek a homo sapienseknél, szintén emberek.
A szívükben és a lelkükben emberek.
Ők is szeretnek, ők is irigykednek,
ők is éreznek bűntudatot
vagy épp vonzalmat.
Ez egy hihetetlenül érzelmes történet karakterek között,
ami csak úgy szikrázik, amikor összecsapnak egymással.
És nemcsak a fantasztikus akciójelenetekben,
hanem akkor is, amikor a kapcsolataik mögötti emberi drámáról van szó.
Bántottál.
Ahogy te is engem.
Bántottuk egymást.
Számtalanszor.
De sosem hagytuk el egymást.
Imádtam a forgatókönyveket.
Rengeteg szinten lehet vizsgálni őket.
Már gyerekkorom óta érdekelt a mitológia.
Ezért én archetípusokként tekintettem a szereplőkre,
mintha görög és római istenek és istennők lettek volna.
A szüleid nem tudják, igaz?
Valamiféle napenergia lehet.
Még nem teljesen értem.
De erős vagyok tőle. Nagyon erős.
De amikor ezt csinálom, eszembe jut, hogy más vagyok.
Hogy hazudok nekik.
Legyek X-Man, Napsugár?
Önmagam sem akarok lenni.
Az eredeti sorozat írói öt éven át hihetetlenek voltak.
És most ugyanazt folytatjuk.
Volt
egy álmunk.
Charles!
Igen. Egy álom, amitől egy család lettünk.
És mint az álmunkért, egy igazi családért is...
...megéri harcolni.
Az az érdekes, hogy szerintem mindenki,
aki hálás volt azért, hogy visszahívták őket,
látni akarja, hogy merre fog haladni,
mert most, 30 évvel később más problémák vannak,
máshogy néz ki a társadalom,
és remélhetőleg ezzel is foglalkozni fog a sorozat.
Remélem, látni fogjuk, hogy az X-Men hogy birkózik meg a mai problémákkal,
mert azzal lehet új rajongókat szerezni, és visszahozni a régieket.
A veszteség, az elidegenedés, a szeretet és a szívfájdalom azok a témák,
amikkel lehet úgy foglalkozni,
hogy azt szó szerint bármelyik korosztály megértse.
És szerintem sokkal sötétebb, sokkal realistább
és sokkal emberibb a mi megközelítésünk, mint bármelyik korábbi feldolgozás.
Mindaz, amit láttok, nem jöhetett volna létre
az X-Men munkája nélkül.
Még sosem dolgoztam olyan sorozaton, aminek hasonló lett volna a történetíve.
A legelején
100%-ig azt a benyomást akartuk kelteni, hogy semmi sem változott.
Ugyanazokat a színészeket halljuk, és ugyanúgy beszélnek.
Védjétek meg a gazdátokat!
Földre, öcsi!
Erik!
És azt hiszem, idővel rájöttünk,
hogy az a típusú és stílusú játék,
ami a 90-es évek rajzfilmjeire volt jellemző,
nem igazán illik a mai közönséghez.
Olyan volt, mintha egy időkapszulából beszéltünk volna
egyenesen a múltból.
És szerintem jól döntöttek, hogy visszavettek belőle,
és inkább a 2020-as évekre jellemző színészi stílus mellett döntöttek.
Semmin sem dolgoztam még,
amit ennyire átgondoltak és amire ennyire odafigyeltek volna.
Hiába a sok változás, minden ugyanolyan.
Tegyük hát azt, amit mindig!
Ne egy álomban vagy a képességeinkben higgyünk,
hanem egymásban!
Ez az eredeti sorozat szellemi utódja.
És abban a csodálatos helyzetben voltam, hogy rajongóként,
aki ismeri az alapanyagot, tudtam,
hogy mi az, ami jó lesz.
Mi az, ami tetszeni fog a közönségnek.
Szerepelt valami a forgatókönyvben,
tudtam, hogy tudunk az előtt tisztelegni,
a forgatókönyv pedig a képregények előtt tisztelgett.
Nagy volt rajtunk a nyomás, de amikor szereted, amit csinálsz,
és szereted a franchise-t és az alapanyagot,
akkor elcsendesednek a zavaró hangok.
Lehet, hogy rosszak az esélyeink,
de a lapjárás mindig az X-Mennek kedvez.
A 90-es években, amikor összeállt az íróstáb a sorozathoz,
semmit sem tudtak az X-Menről.
Én viszont túl sokat tudtam.
Úgyhogy remek volt az egyensúly,
mert ők tudták, hogy írjanak szuper karakterdrámákat,
én meg tudtam, hogy ki kit szeret, kit nem szeret,
ki kit utál, ki kinek a testvére, ilyesmi.
Úgyhogy leírtam nekik mindent.
Akkoriban volt Marvel kézikönyv is.
Úgyhogy összességében
sikerült remek történeteket alkotnunk,
és közben megőriztük azt, ami tetszene a rajongóknak.
És persze az átlag nézők is elmerülhettek a mitológiában,
és élvezhették a sorozatot.
Ahogy azt Arkhimédész mondta, amikor felfedezte a felhajtóerőt:
heuréka!
Dolgoztunk más akciósorozatokon is,
de azok inkább a cselekményről és az akcióról szóltak.
Minden epizódnál azzal kezdtük az írást,
hogy kitaláltuk, kiről fog szólni a történet,
és hogy tudjuk a legjobban bemutatni a jellemét.
Hogy tudjuk elmondani a legérdekesebb, legmélyebb Ciklon- vagy Vadóc-történetet.
Először felnőtt emberekként gondoltunk rájuk,
aztán pedig szuperképességű emberekként.
Tinédzser korom óta az X-Mennek szenteltem magam,
nem hagytam, hogy legyen életem a munkámon kívül.
És ha végignézünk egyenként
a csapat tagjain az eredeti X-Men sorozatban,
mindannyian a legjobban bántak a csodálatos képességeikkel,
amikkel rendelkeztek,
de az okozta számukra a legtöbb szomorúságot is.
Vadócnak őrületes képessége van,
de ha kicserélnénk Rozsomák képességeivel, boldog lehetne,
mert megérinthetne másokat.
Csak akkor engedné ki a karmait, amikor akarja.
Teljesen más lett volna a története.
De ha Rozsomák nem érinthetne meg másokat, ő csak elvonulna az erdőbe.
Mindenütt jó, de legjobb otthon.
Küklopsznak nem lehet a szemébe nézni.
Itt egy becsületes fickó, aki csak helyesen akar cselekedni,
de van közte és az egész világ között egy pajzs.
Vagyis amit a legmenőbbnek találunk mindegyik karakterben,
az okozza számukra a legszomorúbb, legfájdalmasabb pillanatokat is.
Egyesek szerint szörnyek,
mások szerint torzszülöttek,
de szerte a világon mutánsként ismerik őket.
Csak két-három éve tudtuk meg igazán,
hogy milyen sikeres volt a sorozat,
amikor elhívtak minket néhány Comic Conra.
A reptéren voltam, épp az egyik Comic Conra utaztam,
és Kanadában át kell esni vámellenőrzésen, ha az Államokba utazol.
Az amerikai határőr megkérdezte, hogy hová utazom.
Megmondtam neki a várost.
Megkérdezte, hogy mi dolgom ott.
Mondtam, hogy hova megyek.
Mire ő: „Comic Conra?”
Én meg mondtam, hogy igen, én vagyok az egyik vendég, az X-Menből.
És elkezdte dúdolni a főcímzenét.
Mondtam neki, hogy én voltam Szörnyeteg.
Nagyon fellelkesedett.
Én is el tudok pirulni, kedves.
Egyfajta hazatérés volt mindnyájunk számára.
Csodás volt viszontlátni egymást 25 év után.
Szorosabbra fűztük a barátságunkat, mindannyian.
Még Walesbe is elmentünk!
Elképesztő!
A legjobb, amikor látod az emberek arcán a boldogságot.
Amikor Los Angelesben voltunk, a Los Angeles-i Comic Conon, te jó ég,
akkor tudtuk meg,
hogy hány ember életét változtatta meg a sorozat.
Úgy mentem be a művészszobába a Los Angeles-i rendezvényen,
hogy nem tudtam, mekkora lesz a közönség.
Aztán a színpadra hívtak minket, bejelentettek,
és kiléptem a függöny mögül a színpadra.
És nekem úgy tűnt ránézésre,
hogy néhány ezer fős tömeg állt a rendezvényközpontban,
mint a heringek.
Teljesen ledöbbentem.
Volt, aki azt mondta, én tettem széppé a gyerekkorát.
A sorozat volt a legjobb szórakozásuk, szombat reggelente.
Voltak, akik azt mondták, hogy Vadóc karaktere,
Mágus karaktere vagy épp Rozsomák karaktere
segített nekik
megbirkózni bizonyos helyzetekkel, amikor gyerekek voltak.
Gyerekek, akik alacsonyak voltak vagy bántották őket,
láthatták, hogy Rozsomák nem tűri, hogy bárki is kötözködjön vele,
és ez olyasmi volt,
amivel javíthattak az önbizalmukon.
Nem bujkálok senki elől.
A saját harcomat vívom.
Emberek azt mondták: „Maga miatt volt klassz a gyerekkorom.
Köszönöm. Nem lehetek elég hálás.”
Csodálatos, hogy ezt mondják.
Azt hittük, csak egy szórakoztató műsort készítünk.
Igaz, hogy érintett akkoriban fontos témákat,
de nem gondoltuk volna, hogy ilyen nagy
hatással vagyunk az emberekre.
Kanadaiak vagyunk, többnyire szerények.
Teljesen ledöbbentünk, a lélegzetünk is elállt attól,
hogy a munkánkkal ilyen sok emberre voltunk hatással.
Mind a mai napig.
Szeretünk találkozni a rajongókkal, sokat jelent nekünk.
Mindig megköszönöm a rajongóknak, amiért támogatták a sorozatot,
és segítettek nekem, mint rajongónak, hogy adásba kerüljön,
és megmutathassam, hogy lehet annál kifinomultabb rajzfilmeket is csinálni,
mint amilyeneket a 90-es években csináltak.
Hogy okosan kell írni a gyerekeknek is.
Látni fogják a robbanásokat meg lézereket
meg minden ilyesmit,
de ha megnézik az ismétléseket, feltűnik majd nekik a felnőtt tartalom is,
amit át akartunk adni, és sikerült is.
Miért utáltok minket?
Mit ártottunk nektek?
Megszülettetek.
Vigyétek el!
Nem lennétek ilyen bátrak, ha nem lennék megkötözve.
Számomra az eredeti sorozat volt az igazi X-Men.
És örülnék, ha ez lenne más gyerekek,
felnőttek és tinik számára is
a sorozat, amiben magukra ismernek, hogy ők az X-Men.
Minden generációnak megvan a maga változata egy szuperhősből,
és rengeteg gyerek van, aki nem ismeri úgy az X-Ment, mint én.
És remélem, ugyanolyan izgalommal tölti el őket
ez az új sorozat, mint engem a régi.
Nem kell tovább a sötétségben élnetek.
Nem vagytok többé számkivetettek.
A gyerekeknek szóló műsorokban hajlamosak
egy ideális életet elképzelni a gyerekek számára,
ahová nem férkőznek be a világ gondjai.
Mi tudjuk, hogy ez nem igaz.
Nem volt igaz a 90-es években, amikor a sorozatot néztem,
és biztos, hogy most sem az
az internet és a közösségi oldalak világában.
A gyerekek látják a világot.
Látják a rasszizmust.
Látják a környezeti katasztrófákat.
A társadalmi gondokat.
Szerintem ez a sorozat lehetőséget ad nekik,
hogy kiadják magukból az érzelmeiket,
hogy ne érezzék magukat elszigetelve és magányosnak,
hogy ne szorongjanak annyira,
és lássák, hogy ez közös bennünk,
és akárcsak az X-Men, együtt mi is kitarthatunk.
A szuperhősös történeteknek az az erősségük,
legyen szó sci-firől vagy horrorról,
hogy megmutatnak nekünk emberi történeteket,
a nehézségeiket, és közben senkit sem helyeznek célkeresztbe.
Mert nem egy konkrét csoportról szólnak,
hanem szuperhősökről vagy űrlényekről,
vagy a természetfelettiről.
Úgy foglalkozhatunk témákkal,
hogy közben senki sem érzi úgy,
hogy ellenségesek vagyunk velük vagy kritizáljuk őket.
Úgy csinálhatjuk, hogy aki nézi a sorozatot, azt mondja:
„Olyan gondjaik vannak, mint amilyenek nekem voltak.”
Vagy remélhetőleg azt, hogy:
„Én is így szoktam viselkedni,
és talán nem így kéne bánnom az emberekkel.”
Kevés az esély a sikerre, de ha tökéletes összhangban dolgozunk együtt,
talán nem jut az emberiség a dinók sorsára.
Ezek a történetek ideálisak arra, hogy a gyerekek és a felnőttek együtt
megbirkózzanak az élet dolgaival.
Vannak bennük fantasztikus elemek, de emberi témákról szólnak.
A démonok a félelmeink és szégyeneink tükröződései.
Most nagyobb szükségünk van hősökre, mint valaha.
Egy olyan korban élünk, amikor le kell ásnunk jó mélyre,
és meg kell találnunk a saját hősünket, akit magunkban hordozunk,
és helyesen kell cselekednünk önmagunkért,
egymásért és a bolygóért.
Ez univerzális.
Ez egy univerzális üzenet.
És átjárja a történelem egészét,
mert a történelem során mindig voltak problémák országokkal,
nemzetiségekkel, rasszokkal, nemekkel.
Meg akarták osztani az emberiséget,
pedig valójában össze kell fognunk.
A múltamat túl sok tévedés övezi.
Ez velem is így volt, emlékszel?
De az X-Men mégis befogadott engem.
A különbség, hogy én nem követeltem tőlük a bizalmukat.
Kiérdemeltem.
A toleranciáról szól.
Arról, hogy kezdeményezzünk párbeszédet másokkal,
hogy meghalljuk őket,
még ha nem is értünk egyet velük.
De meg kell hallgatni őket, hogy megértsük őket,
és úgy kommunikálhassunk velük, ahogy kell, ahhoz,
hogy ők is meghallgassanak minket is.
Charles Xavier rám bízta az álma megvalósítását.
És ahhoz nem kell, hogy szeressék vagy befogadják maguk közé a fajtámat.
Csupán azt kérem, fogadják el, hogy osztozunk a világon,
és hogy közös a jövőnk.
És hogy az én fajtámnak is, mint a magukénak, legyen joga élni benne.
Imádom, hogy az X-Menben megjelenik a tolerancia,
az intolerancia, az előítélet, a talált család,
a törzsiség és az önelfogadás problémája.
És ez a sorozat sem fél foglalkozni velük,
gyönyörűen, már az első pillanattól kezdve.
Remélem, ez megy át az embereknek is.
Leállunk, csapat.
Nem adhatjuk fel!
Nem, Vadóc.
Azt tesszük, amire az embereket is kérjük már évek óta.
Nem küzdünk a jövő ellen.
Hanem elfogadjuk.
És azt hiszem...
Valahogy így.
A feliratot fordította: Imri László