Sameksistens er rotete.
Derfor elsker jeg utdanning
og X-Men.
Heltemotet deres lærer oss noe vi ikke må glemme.
At universet er veldig gammelt,
og at vi er unge.
Født av gammelt stjernestøv
og barn av atomet.
Da Disney+ kom, fikk jeg en flott mulighet
til å gå til Kevins kontor
PRODUKSJONSLEDER
og foreslå alle ville ideer om animasjonsserier jeg kom på.
Og det første jeg sa, var:
"En gjenoppleving av X-Men: The Animated Series."
Serien som påvirket meg mest som barn.
Den har en spesiell plass i alles hjerter.
Den har gjort mange til animasjonsfans, inkludert meg selv.
Jeg husker da Pizza Hut sendte reklamen
for "Night of the Sentinels I og II" på VHS.
REGISSØR
Jeg slet den ut.
Den førte meg til serien,
og derfra kom kjærligheten min til figurene.
Den var banebrytende, og jeg elsket å glede meg til å se den.
X-Men er favorittallegorien min.
REGISSØR
X-Men har alltid behandlet annerledeshet på en realistisk måte.
Hvordan ville verden reagere på det?
X-Men føles jordnære.
De er langt nede. De må takle å bli forfulgt
og prøve å hjelpe folk som hater dem.
Det er tyngende,
og vi kan være sammen med dem i de øyeblikkene.
Hvordan det påvirker forholdene deres
er en god allegori for vår verden nå.
Serien var for ungdom, men var ikke nedlatende.
Dette er en styrke i både tegneseriene
og den animerte serien.
Du kan gå tilbake til de tidligste tegneseriene
skrevet av Stan Lee,
for å se at X-Men fikk folk som var isolerte
og traumatiserte, til å føle seg sett. Og jeg følte meg iallfall sett.
Jeg trodde du ville bli kurert.
Det trodde jeg også, doktor, men det finnes ingen kur for den du er.
Jeg elsket å se disse figurene,
som på en eller annen måte reddet oss som barn.
REGISSØR
Enten de ble vennene våre fordi vi var ensomme,
eller de lærte oss noe eller var morsomme helter
vi fikk se en lørdag.
Ok, hårball, la oss snakke.
Det jeg respekterte med X-Men, var at man sa:
"Livet er vanskelig, men dere klarer det sammen,
"du kan ha et team, finne familien din
"og gjøre noe viktig."
Ofte i historien vår
har ulykkelige, villedede mennesker skapt syndebukker,
og klandret de som er annerledes, for problemene i sine egne liv.
Det er en ondskap i menneskene som må bekjempes.
Det opprinnelige forslaget handlet om å gjenopplive serien,
ikke lage en nyversjon.
Mange vil si:
"Det er X-Men: The Animated Series.
"De fortsetter med en av favorittseriene mine,
"serien jeg vokste opp med, den jeg viste til barna mine.
"Hva skal de gjøre med den?"
Og vi er de folkene.
Alle som lager denne serien, er en fan som tenker:
"Hvor skal vi gå? Hvis serien aldri stoppet,
"hvilke andre historier ville serien ha fortalt?"
Jeg vet at dere ikke orker å se ham dra,
men det er eneste utvei.
Kan han komme tilbake?
Fra starten er det en direkte fortsettelse,
en direkte samklang med historiene fra 90-tallet.
Vi vil se hva som skjer når vi også ser til nyere tegnefilmer,
men bruker nostalgifaktoren til den serien.
Se opp!
Mye av samtalene handlet om
ikke bare å hylle den opprinnelige stilen,
men å etterligne folks minner av originalstilen.
Splitte mine bramseil.
Vi må advare teamet.
Så vi har Larry Houston, regissøren,
som kommer tilbake som konsulentprodusent,
samt Lewaldene, seriens opprinnelige regissører.
Disney+ begynte å sende X-Men: The Animated Series
i 2019, tror jeg.
Vi ble overrasket over fansens respons,
men vi hadde ikke hørt at noe skulle skje
før det begynte å skje.
Ja, de holdt kortene tett inntil brystet.
Så fikk vi telefon, og de sa:
"Det skjer.
"Vi har masse begeistrede unge kreative folk.
"Vil dere to og vennen deres Larry Houston være konsulenter?"
Jeg trodde ikke det jeg hørte.
De kaller den X-Men '97
fordi de fortsetter der den opprinnelige serien sluttet.
Fantastisk og spennende.
Trask vil at mennesker og mutanter kriger, ikke samarbeider.
Vi vinner når menn som ham mislykkes.
Du høres ut som Charles. Han ville vært stolt.
Takk, dr. Cooper. Men det var lagarbeid.
Jeg husker da vi ringte dem
for å fortelle at vi skulle lage serien.
De fortalte at de tok samme telefon til Stan Lee
da de skulle lage originalserien.
Og som Stan sa til dem, sa de at de ville støtte oss
og ba oss gjøre dem stolte.
Jeg har vært sta i det siste, men det er...
Hvordan kan X-Men fortsette uten professoren?
Det var opp til meg.
Men drømmen hans trenger ikke meg. Den har dere.
Superheltverdenen min begynte med mytologi, gresk mytologi, egyptologi.
KONSULENTPRODUSENT
Jeg leste nesten bare fantasy.
Så oppdaget jeg tegneserier. Jeg husker ikke når,
men den første tegneserien min var Iron Man,
og så leste jeg X-Men, Spider-Man, alle sammen.
Jeg leste som en gal, og som enebarn
var jeg den ultimate mutanten.
Jeg gikk på skole i Hofstra på Long Island
og ble en vellykket leketøysoppfinner.
Og det første leketøyet
jeg ville gjøre til en TV-serie, var X-Men,
og jeg følte...
...at om jeg tok noe så spennende,
ville ungdommene føle at det er flere som dem.
Så jeg foreslo X-Men,
og Stan Lee er med meg på mange av møtene,
og ingen forstod det.
På hele 80-tallet prøvde de å få X-Men på TV,
og ingen i Hollywood trodde det ville lykkes.
"Man kan ikke lage en vellykket TV-serie om superhelter."
Så det ble umulig.
Høres ut som nok en vanlig dag når du sier det slik.
Nettopp. Og vi møter det som vi alltid har gjort.
Som en familie.
Da vi jobbet i Marvel Productions på 80-tallet,
hadde jeg to sjefer:
Stan Lee og Margaret Loesch.
Margaret Loesch trodde alltid på konseptet X-Men.
Seks år senere ble hun sjef for Fox Kids Network.
Hun kunne godkjenne prosjekter.
Så hun ringte meg, Will Meugniot, Eric, Julia og noen andre,
og sa: "Vi skal lage og sende The X-Men."
Hun er den hemmelige superhelten ingen vet om.
Hører dere applausen? De elsker dere.
Hold dere til meg, og dere, X-Men, blir stjerner.
Hennes overordnede trodde ikke på X-Men.
De sa: "Du får 13 episoder,
"men det er alt. Og mislykkes dette, mister du jobben."
Hun sa: "Ok, jeg tar sjansen."
Du ble hyret for å lage 13 episoder, én sesong,
og jeg ble forfatter for sesongen.
Men etter 13 episoder måtte vi slutte.
Alle kreative ansatte måtte slutte i juli, august,
da arbeidet vårt var ferdig.
I januar ble den sendt,
og plutselig var den kjempepopulær.
Hvis ikke seertallene øker for hver episode,
kansellerer jeg serien og sier opp skuespillerne.
Kontrollrom!
Tida er inne!
Så vi jobbet andre steder, og de ringte:
"Kom tilbake til en ny sesong."
Halvparten av oss kunne. Noen av dem ikke.
De kom tilbake så fort de kunne.
Seertallene er skyhøye!
Vi visste ikke hvor populær serien var.
Det var ikke noe internett. Ikke noe slikt.
Vi hadde bare seertall.
Den første sesongen var den viktigste for oss.
Vi måtte få de høyeste seertallene for å holde serien på lufta.
Så vi var heldige som fikk den andre sesongen.
Vi hang på som ei katte,
som på bildet med katta som henger fast, for vi visste ikke noe.
Vi visste ikke hva som skjedde, at folk så på dette
og likte det veldig godt,
til Julia spurte en venn av oss, Charlotte Fullerton:
"Får du fanpost om serien?
"Gjør den det bra?"
Jeg kom til Fox Studios
og spurte henne: "Hva er tilbakemeldingene?"
Vi visste at seertallene var fantastiske,
men: "Får dere noen respons?"
Og hun tok meg inn i en gang
der det stod store kasser for post.
Det stod en på gulvet som var full,
- og det var fullt. - Med fanpost.
Fullt i hele gangen. Gulv til tak.
Hun sa: "Alle sammen er fra ungdom som liker X-Men."
Foreldrene elsket det og takket.
"Mitt barns liv er forandret.
"Han forstod at han ikke er alene.
"Det fins andre som ham."
Og jeg snakket med...
For reklameformål sa jeg: "Vi er alle slik."
Og det beste beviset på det var X-Men.
På 90-tallet tror jeg Scooby-Doo eller Super Friends var standarden.
Så vi ville sørge for at når barna så "Night of the Sentinels I og II",
så de at dette ikke er noen vanlig serie.
Denne er annerledes og vil skille seg ut.
Så du hva hun gjorde?
Ja, Rogue er flink med menn.
Vi gjorde ting som
å drepe en figur i første episode,
å la en robot forfølge ei jente.
Gå til siden. Jeg må pågripe mutanten.
Vi gjorde det med hensikt slik at folk ville spørre:
"Hva er dette? Hva skjer nå?"
Vi ville trekke dem til serien slik at de så på hver uke.
Livet blir ikke mye bedre.
Vi visste at det var noe i historiene våre som var som et oppdrag.
Du føler det og gleder deg til neste kapittel.
Jeg hastet hjem etter skolen for å se på hver nye episode,
og det var nok den første TV-serien jeg så.
FORTSETTES...
Det var første gang jeg husker at det var cliffhangers
på slutten av hver episode.
Og den fantastiske følelsen av at noe skulle fortsettes,
kom hver dag i serien.
Det ledet meg til tegneserier.
Jeg så originalserien
og ville straks til tegneseriebutikken
og se hva som foregikk, ikke bare med X-Men,
men i alle hefter på hylla.
Og da jeg ble filmskaper
og møtte forfattere og regissører,
hørte jeg ofte serien bli nevnt som et viktig verk for dem.
Du så at kjærligheten til tegneserier hos folk som vokste opp på 90-tallet,
i stor grad kom fra den serien.
Vi har seiret stort i dag.
Jeg tror at 90-tallets estetikk er svært forbundet
med tegningene deres,
men også hvordan serien føles.
Den føles som fra den perioden.
Vi prøver å gjøre det samme som dem.
Cyclops, skyt på meg.
Ved å bruke proporsjonene til de muskuløse,
ikoniske figurene, som ser ut som i tegneseriene.
Jim Lee-greiene var ledestjernen deres
i utformingen av serien,
og jeg tror vi prøver å bruke det som ledestjerne også.
Tegneseriene hadde mye mer detaljert
og mer stemningsfullt linjearbeid.
Det er verdenens håndgripelighet.
Det føltes som om tegneseriesidene beveget seg.
Den store kontrasten, svarte skygger.
De gikk inn for det. Det ga det mer liv.
De strømlinjeformet ikke noen av figurene.
Se på Storms hår.
Det er sprøtt.
Det er så mange lokker, men de viser alt,
og det gjorde det unikt.
Jeg elsker den estetikken.
Den fyller meg med sterk nostalgi
og føles som en feiring for meg.
Så spennende! Kan vi gjøre det igjen?
Animasjon har tatt store sprang,
ikke bare teknologisk, men også stilistisk.
Ikke bare innen animasjonsstil, enten det er 2D eller CG,
men også hvordan man regisserer animasjon.
Emi og Chase er episoderegissører,
så de regisserte annenhver episode.
Jake etablerte registilen med første episode,
og så måtte de følge den.
For meg var det et spørsmål om tone.
For noen ting i originalserien
kan virke banale, uten å være det.
Budsjettbegrensninger.
Ser du det nå, ser du gjenvunnet animasjon, og du kan si:
"De hadde ikke midlene til gjenopptak."
Og vi har snakket med Larry om det siden.
Jeg hadde begrenset tid, så jeg måtte få det gjort.
Nå som vi har den evnen og et stort nok budsjett,
hvordan kan vi spørre om hva denne serien er?
For er det bare bilder? Er det bare fortelling?
Og vi bestemte oss nok for
at jeg vil at publikum skal føle det vi følte som barn da vi så på.
Rogue redder alltid Gambit.
Jeg har alltid villet lage innhold
som var like potent som det som inspirerte meg.
Vi alle står på skuldrene til folk før oss, ikke sant?
Tenkte aldri på å be professoren vise meg hvordan han var så flink.
Noen ting blir undervist, Scott.
Andre blir lært.
Vi er alle X-Men-fans,
og vi ville se dem forbedret.
Vi må være kreative
og finne ut: "Hvordan sier vi dette på klarest mulig måte?"
Hva er det mest virkningsfulle vi kan gjøre her,
særlig hva gjelder action?
Fordi vi vil utbrodere ut fra det.
Hvordan kan vi gjøre hver handling på skjermen så potent som mulig?
Animasjon blir svært presset.
Lista ligger høyt.
Hvordan kan vi være relevante og på høyden,
men beholde nostalgien?
Virkelig enklere tider.
Det er uvirkelig.
Vi bør nok finne en vei vekk.
Hva haster?
Disse nivåene gir meg minner.
Vi foregår i 97.
Vi er hovedsakelig et historisk drama.
Hva ble gjort på kino mellom 96 og 98?
Hvordan ble spillefilm filmet?
Hvordan ble ting animert?
Hva gjorde TV-animasjon?
Hvilke linser ble brukt?
Hva ble ansett som filmatisk?
Hva ble ansett som banebrytende?
Det er flott å ha 90-talls-stilene i baklommen,
for det er en fundamental følelse i DNA-et til originalserien.
Selv om ideen om celletegnet animasjon med flat bakgrunn
gjorde bildet veldig flatt,
hedrer vi det nesten 80 % av tida.
Men én ting som skiller det fra X-Men: The Animated Series,
er at vi kan gå hinsides det for følelsesmessig virkning.
Så crescendo-øyeblikk i kamper og kampscener,
og selv i noen store følelsesmessige scener,
går hinsides flaten og inn i tredimensjonalt rom.
Det er noe studiopartneren vår, Studio Mir,
som produserer mye anime, lar oss gjøre effektivt.
Det som ble gjort den gangen, var det beste innen animasjon,
hva som var tilgjengelig
og hva som kunne gjøres da.
Nå må vi også være på toppen.
Så høyt ligger lista.
Vi så på opptakene i DI.
Det er en kul etterbehandling der vi får bruke et filter på det.
Vi tenkte på et filmfilter
så det lignet mer på 90-tallsfilmer.
Så du får noe av den dirringen
du fikk av filmbearbeidingen.
Det blir kornete. Bearbeidingen gjør det svarte tydeligere.
Det er greit å skifte fokus litt mer
slik at det blir mer filmatisk og tidstypisk.
Vi må også ha det i bredformat.
Så vi må gjøre det mer filmatisk.
Se framover.
De har renovert siden Gambits forrige besøk.
Vi ville hedre Lewaldene og Larry
og arbeidet deres. Det skulle aldri handle om:
"Det var banalt. Hvor banale kan vi bli?"
Heller slik: "Dere skapte noe vakkert.
"Se hvor mye det påvirket en hel generasjon mennesker."
Og å føre stafettpinnen videre medfører ikke bare mye ansvar,
men vi er glade for det.
Jeg gleder meg. Jeg vil hedre de figurene.
Hvis å være X-man lærer deg noe, Ms. Tilby,
er det å forvente det uventede.
Noe av det viktigste ved serien er musikken.
Det fantastiske med kjenningsmelodien
er ikke at den høres ny ut,
men at den høres ut som om den feirer
og forsterker det som var vakkert med originalmusikken.
Den er veldig viktig for å identifisere en serie.
Jeg vokste opp på 60-tallet, og med mange serier
trengte du bare høre to-tre toner
for å vite hva den er.
Så vi visste at for The X-Men
trengte vi noe særpreget, sterkt og med driv.
På 90-tallet fikk jeg ei helg,
to-tre dager, til å tegne introen.
Og introen tar rundt et minutt,
et minutt og fire sekunder.
Jeg tegnet to minutter.
Entusiasmen tok helt overhånd.
Jeg begynte å tegne og lot ting strømme ut.
Og da jeg ble ferdig,
forkortet vi de to minuttene
ned til bare ett, det som alle kjenner nå.
Tegningene mine ble til før musikken.
Da det var gjort, prøvde vi å få musikken
som drev bildene, til å holde det høye tempoet.
Og om jeg husker riktig,
kom vi kanskje til den 13. versjonen av musikken
før vi sa: "Ja, den er riktig."
De første tolv likte vi ikke.
De hadde ikke trøkket eller spenningen.
Det tok tid og smeltet på magisk vis sammen,
og alt ordnet seg fint.
Originalserien tok opp fordommer.
Den unngikk det ikke, men forenklet det heller ikke,
eller behandlet publikum som barn.
Den bare fortalte historier.
Den fortalte historier, og den hadde noe bedre å fortelle.
Skulle vi følge etter, måtte vi bruke det DNA-et.
Hjertet ditt banker kanskje for meg,
men jeg føler det ikke.
Du lyser opp alt du rører,
men aldri meg.
Hver historie vi forteller, har en menneskelig drivkraft.
Figurene viser forfatterne hvor de skal føre dem.
De følger de forholdene.
Og det handler om å følge menneskehjertet.
Verdenen rundt disse figurene kan være kaotisk,
men deres menneskelighet, sjel og følelser
og kjærlighet til hverandre gjør at de klarer seg.
Nå må vi være sterke.
For teamet.
For alle mutanter som ser på disse bildene.
De trenger håp.
Det ville professoren gjort.
Så la oss minne verden på
at i tider som disse teller drømmer mest.
Vår første prioritet var å få med så mange av
de opprinnelige skuespillerne som mulig.
Den gangen ville vi løfte fortellingen.
Så vi
prøvespilte med teaterskuespillere,
og ikke stemmeskuespillere
som kun jobber med tegnefilmer.
Vi ville ha skuespillere
med stor spennvidde
som ikke hørtes ut som alle andre.
Det bidro til seriens egenart og kvalitet
fordi de ga figurene liv.
Blir du aldri lei av å høre på deg selv?
Ikke når jeg snakker om deg, chère.
Jeg visste ikke noe
om X-Men den gangen.
Jeg hadde aldri hørt om X-Men. Ingen av oss hadde det,
unntatt George Buza.
De sa ikke navnet på serien vi skulle lese for.
De sa: "Prosjekt X". Og jeg leser og leser.
Så sa jeg: "Dette er X-Men."
Så fremmedartet, men likevel så kjent.
Jeg kjøpte mange tegneserier som liten.
Og jeg husker da det første X-Men-heftet kom ut.
Jeg så det i utsalget
og leste det.
Jeg visste straks at jeg prøvespilte for X-Men.
Det er visst et bevisst spor.
Jeg kunne likeså godt ha prøvespilt for Star Wars.
Å være en del av det,
på det stadiet i karrieren min, var et høydepunkt.
Du er et kunstverk.
De fleste av oss hadde spilt mye teater
da 90-tallet begynte.
Jeg var seriøs skuespiller.
Jeg spilte i filmer, på TV, på teateret,
et hørespill.
Jeg var ikke stemmeskuespiller. Jeg var sanger.
Hele livet har jeg sunget jingles
i Toronto, og fløy til New York
og Chicago for å synge.
Bakgrunnen min er i stor grad
teateret.
Jeg hadde gjort noen stemmejobber for reklame og sånt.
Men min første animasjons-prøvespilling
var denne figuren.
Agenten min den gangen var her i Toronto og sa:
"Lenore, gå inn for denne nye serien.
"De ser etter en sexy, sløret stemme med sørstatsaksent."
Jeg hadde spilt mange sørstatsfolk i filmer og på TV.
Men jeg gikk ikke på de første prøvespillingene.
Jeg var ikke interessert.
Du har gitt oss et sted å høre hjemme, professor.
Vi stabukker bruker bare lengre tid på å forstå det.
Noen måneder gikk, og de hadde hørt nærmere på folk.
Hun sa: "Lenore, de har ikke funnet den rette skuespilleren ennå,
"for det er deg.
"Så få ræva i gir og dra."
Så det gjorde jeg.
Jeg gikk inn i studioet og tok på meg hodetelefonene.
Produsentene var i LA.
Jeg så på bildet av figuren
og sa: "Jeg kan gjøre det."
Jeg åpnet munnen og sa:
"Faren min ville ta livet av seg
"da han oppdaget at jeg var mutant."
Ikke sant?
Jeg hørte skrik og alt.
De sa: "Ikke la henne forlate bygningen.
"Det er Rogue."
Dette blir mer tilfredsstillende enn jeg trodde.
Da vi hørte prøvespillingen, sa vi: "Vi har det."
Det samme med Wolverine.
Denne er min.
Jeg gikk inn, og de viste meg et bilde av ham.
De forklarte hvem han var, at han var canadisk.
Jeg sa: "Bra."
Den første replikken var: "Ok, ditt eggsugende avskum.
"Du har alltid likt å plage folk som var kortere enn deg.
"Jeg er kortere. Plag meg."
De sa: "Jøss, gi ham flere replikker."
Det skjedde slik. Som om det var meningen.
Bare kall meg Wolverine.
Wolverine.
Så impulsiv.
Jeg identifiserte meg med Hank.
Jeg ble mobbet da jeg gikk på skolen.
Jeg var overvektig.
Jeg kom ofte i klammeri i skolegården,
og det var der jeg lærte at selv om jeg er stor,
om jeg tar igjen, blir jeg den eneste de klandrer.
Så tenk før du handler
og prøv å deeskalere situasjonen og gå.
Hank gjør dette.
De må se at vi ikke er en trussel mot menneskeheten, men en del av den.
Han bruker ikke superkreftene sine
om det ikke er eneste utvei.
Han vil prøve å snakke seg ut av et problem
før han bruker vold.
Men når han gjør det,
se opp.
Jeg påkaller stormens fulle kraft.
Jeg hadde fått min første animasjons-prøvespilling,
og jeg var i Stratford
og spilte Shakespeare.
Og jeg hadde bare én dag til å dra til byen.
Alt var veldig travelt.
Så jeg vil holde fast i hvorfor jeg er der
og hva jeg kan gi prøvespillingen.
Så sa de at hun var dronning.
Jeg sa: "Jeg vet ikke mye om henne,
"men dronning er greit."
Jeg må holde følelsene i sjakk,
så kreftene ikke kommer ut av kontroll.
Jeg kunne bruke mine sterke sider på henne.
Jeg er ingen nyansert skuespiller.
Jeg slår på stortromma.
Jeg er fri!
Jeg liker Nightcrawler.
Tida vår sammen betydde mye for oss begge.
De kalte meg inn,
og jeg skulle leve meg inn i rollen.
Han var lidenskapelig, men likevel åndelig.
Det er noe mildt ved ham, men også voldsomt.
Jeg leste ferdig, og så ble det pause.
Jeg så inn i avlukket på Dan Hennessey, regissøren.
Han stoppet, så på meg og sa:
"Han er lidenskapelig, ikke sant?"
Og jeg sa: "Ja.
"Vil du gjøre det igjen?" "Ja."
Det var min første animasjons-prøvespilling.
Og det var noe med manuset, figurens kompleksitet,
som brakte det ut av meg.
Jeg er overveldet.
Dere X-Men har erfaring med slike ting.
Du er på rett sted, vennen.
Da vi begynte serien,
var det kanskje seks som spilte inn i studioet samtidig.
De fant ut at lyden ble spredt til feil mikrofoner
og at vi knapt fikk spilt inn noe
fordi vi lo så mye.
Ikke av manuset, men av de talentfulle tullingene der.
Han må være forsiktigere med det han sier.
Ikke bekymre deg for det jeg sier,
men for disse.
På min første dag i studio var Cal Dodd der,
Lenore Zann, og det var vilt.
Cal Dodd hevet skuldrene, knyttet nevene,
og plutselig spilte han med stemmen og sa:
"Hør, kompis." Jeg sa: "Ok."
Det lærte meg at å lage stemmer til animasjon
ikke bare betyr å stå ubevegelig foran en mikrofon.
Man må uttrykke seg med hele kroppen.
Verken du eller jeg kan fatte
den forferdelige underligheten i Guds nåde.
Du behersket deg i havna i dag.
Når vi går opp dit, så avslutt det raskt.
Slå for å drepe.
Jeg avbryter alle fordi jeg er Wolverine.
Rogue er midt oppe i noe viktig,
og jeg sier: "Er du ferdig?
"Andre her må også snakke."
Kutt ut filosofien.
La oss mørbanke ham.
På et tidspunkt skrudde de av mikrofonen min.
Jeg sa: "Ikke gjør det. La den være på, for dette blir bra."
Jeg drar dit jeg vil.
Det var magisk.
Vi hadde en magisk kjemi.
Til slutt delte de oss opp,
men vi brukte samme studio, så vi så hverandre komme og gå.
Alle andre hadde andre jobber.
Svært få er kun stemmeskuespillere.
Da vi spilte inn de første to sesongene,
var jeg med i en annen serie like i nærheten,
Maniac Mansion.
Ei George Lucas-greie.
Jeg spilte Shakespeare
da jeg prøvespilte for dette.
I hele første sesong var jeg i Stratford.
Jeg hadde forestillinger hver kveld.
På mandag hadde vi fri,
så hver mandag satte jeg meg tidlig i bilen,
kjørte ned og spilte inn X-Men.
Kom fram, tåke, og avled fienden din.
Storm, din mester, befaler deg.
Den gangen spilte jeg i Kung Fu med David Carradine.
Det var et skuespill skrevet for to.
Jeg jobbet 12-14 timer daglig med det.
Og så spilte jeg i The X-Men bokstavelig talt i lunsjpausen
eller i en lunsjaktig pause i løpet av dagen.
Slapp av, Cyclops.
Hvis du bare jobber, blir du kjedelig.
Jeg måtte kjøre fra studioet for å spille i The X-Men,
men jeg visste ikke at den holdt på å bli en suksess.
FRA TV-SUKSESSEN! - X-MEN-EVENTYR
Det var visst bare rykter,
og vi hørte gradvis at folk så på den,
og at folk som vanligvis ikke likte slik animasjon
og historier, snakket om den.
Du vet ikke hva du har gjort.
Du har ikke sett noe ennå.
Nå er figurene ikoniske,
men på den tida var de bare
fascinerende, komplekse figurer
med veldig interessant dialog,
dialog med dybde
som du ikke forventet av en tegneserie.
Phoenix var en mytisk fugl som ble fortært av ild,
men som alltid reiste seg fra asken.
Kanskje Phoenix representerer det.
Håp som aldri dør.
Da det var over etter fem år,
visste jeg ikke hva jeg skulle gjøre med meg selv.
Aldri mer å gå i studio for å spille ham.
Forsvinner han bare? Hva skjer?
Jeg savnet ham fordi
han er meg.
Dette ødelagte fjeset har ikke endret seg på hundre år,
og det vet du.
Det var flott å bli ham igjen.
Magneto ombestemmer seg ikke fordi vi sier "vær så snill".
Han erklærte nettopp krig mot hele planeten.
Dagen hans ender på én måte.
Vi var entusiastiske.
Uten tvil.
Jeg tror ikke en eneste sa: "Jeg vet ikke.
"Hvorfor skulle vi gjøre dette?"
Vi sa: "Å ja, absolutt. Kom igjen."
Det er for lenge siden, venn.
Det er veldig kult
at det er i samme studio
der vi spilte inn The X-Men på 90-tallet.
Jeg er Storm, elementenes herskerinne.
Jeg verdsetter det på en helt annen måte.
Og tida jeg tilbringer i studio,
elsker jeg og verdsetter jeg mye mer.
Overgi gutten, ellers blir jeg rasende.
Jeg elsker dette.
Jeg elsker denne figuren.
Jeg elsker denne serien.
Så la dem tordne, for jeg er lynet!
Jeg så på serien om igjen.
Jeg ville forsikre meg om at jeg holdt meg
til figuren som ble skapt for mange år siden.
Det strømmet tilbake til meg.
Ingen av dere var der da Genosha falt.
Hvem er den neste som dør?
Jean? Opplevd det.
Jeg så noen av episodene, som "A Rogue's Tale".
Stemmen min er naturlig slik uansett.
Så den kom fort tilbake.
Og da jeg gikk inn i studio for første gang,
var jeg nervøs. Jeg tenkte: "Herregud. Kan jeg det ennå?"
Og to sekunder etter at jeg åpnet munnen
og sa de første linjene,
sa jeg: "Ja."
Det er som å ta på seg en godt brukt skinnjakke.
Du dro saktere enn snegler i lønnesirup.
Vi tar ham nå, før de mystiske guttene flytter ham igjen.
Rart hvordan jeg husker replikkene.
Noen av de beste replikkene jeg har hatt:
"Du virker like nervøs som en langhalet katt
"i et rom fullt av gyngestoler."
Og likevel er du her,
som om ei katte hadde dratt deg inn.
Cable?
Chris Potter, som spilte Gambit i originalserien...
Slapp av, alle sammen.
Gambit er tilbake.
...er stemmen til Cable, en viktig del av sesongen.
Jeg vet alt jeg trenger å vite.
Maskinen drepte moren min.
Vi må hindre at han gjør det samme mot andre.
Noen århundrer for sent med den overbeskyttende far-greia?
Slutt, begge to!
Jeg vil savne Gambit, men jeg elsker å spille Cable.
Jeg er så spent på hvor dette vil ende.
Skal jeg i krig eller til et sirkus?
Hva ventet du? Svart lær?
Det er også mange gode nykommere som gir liv til nye figurer
og nye perspektiver på figurer fra originalserien.
Jeg heter Gambit. Husk det.
Til denne serien
fikk jeg ei merkelig liste over figurer, alle med falske navn.
Jeg tror Gambit var Johnny eller noe.
Referansen var Chris Potter som Gambit.
Og jeg sa: "Vent litt."
Jeg så gjennom alle kvinnelige og mannlige referanser.
Jeg sa: "Dette er X-Men."
Jeg fikk veldig hetta.
Og dumt nok prøvespilte jeg kun for Gambit,
for ingen hadde brukt cajun-aksent før.
Jeg etterlignet ham
for en av vennene mine på high school.
"Er du snikmorder eller tyv?" sa vi, "mon ami".
Du stoppet skurkene, reddet gutten og kom deg trygt hjem.
Disse dustene trengte meg mer enn deg, mon ami.
Jeg tok fransk på grunn av Gambit.
Og dette er nok det teiteste jeg kan si.
Men vi fikk velge navn.
Jeg valgte Remy, selvsagt.
Men så signerte jeg med Remy LeBeau,
og læreren min syntes det var så søtt.
Hun sa: "Remy den kjekke."
Og jeg sa: "Ja, det var det jeg mente."
Ikke: "Jeg vil være Gambit."
Utrolig at jeg får si dette. Jeg er så opprømt.
Mon ami, kanskje Gambit ikke skulle ha spilt så hardt mot deg
i farerommet, n'est-ce pas?
Men ingen vet hva som vil skje.
Ville vi hjulpet overlevende om vi var opptatt av å overleve selv?
Vi bryr oss om andre. De fleste gjør det, tror jeg.
Jeg fikk en e-post om jeg kunne prøvespille for Charles.
Og jeg var overlykkelig,
for jeg var tidlig en stor fan av serien.
Jeg er mutant. Telepati. Tankeleser.
Kan nok styre dem også. Endre viljen deres.
Jeg husker første opptak. Jeg gjorde noen opptak.
Så måtte jeg stoppe litt
og se på forfatterne,
produsentene, rollebesetteren og regissøren.
Jeg sa:
"Jeg er enormt glad for å være med på dette",
for ikke bare ble jeg stemmeskuespiller på grunn av den serien,
men også skuespiller overhodet.
Denne serien var kjempeviktig for meg i oppveksten.
Og nå er jeg tilbake 30 år senere.
Nå er jeg voksen og får dele denne vakre historien
med mine nieser og nevøer som er på samme alder.
Det er utrolig.
Og jeg er takknemlig for å være med på dette.
Hjelpe verden med å se ved å være annerledes. Vi har noe til felles.
Du er ham!
- Du er... - Magneto.
Jeg vokste ikke opp med originalserien
som mange av mine jevnaldrende.
For Magneto ga teamet meg en liste over episoder.
De sa: "Her er lista over dem der figuren din er med.
"Se dem først som referanse."
Så så jeg så mye av det jeg kunne,
for å få en god følelse av serien og figurene.
Så jeg kjente til konteksten.
Jeg sjekket David,
som laget stemmen i originalserien. Han var engelsk-canadier
med teaterbakgrunn.
Bakgrunnen og opplæringen hans var den samme.
Og stemmen hans var samme type tenor som min.
Så jeg tenkte at jeg kunne ligne på ham.
Jeg ønsket ikke å skape drama eller splid.
Bevis det.
La Jean skanne sinnet ditt og se planene dine.
- Nei, Scott. - Hva?
Selv om jeg følte at Magneto var oppriktig,
gjelder det bare et bestemt øyeblikk.
Jeg kjente til originalserien
fordi 90-tallet var kjempegøy.
Som for de fleste stemmeskuespillere
begynte dette med en prøvespilling for meg.
De sender manus, du leser det og tenker: "Herregud, jeg elsker dette.
"Jeg vil gjerne gjøre det."
Så legger du sjelen i det.
Og er du heldig, passer du til retten de lager.
Det er som du sa, Scott.
Hva har vi kjempet for
om ikke sjansen til å leve livene våre?
Teamet klarer seg.
Sønnen vår trenger oss mer.
Innerst inne vet du det.
Jeg nyter å leve i denne figuren
med all denne kompleksiteten og alt som skjer
i møte med enorme roboter og fryktelige skurker
og det som skjer blant X-Men denne sesongen,
som er ganske intenst.
Beasts tester endrer ikke at jeg er Nathans mor.
Nei. Ingen sier det.
Bare...
Med professoren og Storm borte
og Magneto her
har det vært mye for alle.
Jeg vokste ikke opp med serien og kjente ikke til figurene
like godt som andre barn.
Rogue, professoren la drømmen om sameksistens
mellom mennesker og mutanter i våre hender.
Vi må være årvåkne, uansett hvor bra det ser ut der ute.
Jeg prøvespilte som Scott Summers, Cyclops.
Stemmene måtte passe helt nøyaktig.
Jeg heter Cyclops. Definitivt helten.
Jeg gjorde det ganske bra.
Men Meredith Layne, regissøren og stemmeregissøren på prosjektet,
visste at jeg kunne gjøre det bedre og kalte meg tilbake.
Hun mente nok at jeg burde ta det på alvor.
Så jeg tok det veldig alvorlig.
Jeg fant ut hvem figuren var, undersøkte klipp.
Og Norm Spencers Cyclops
kjente jeg lite til i utgangspunktet.
Men da jeg så originalserien,
særlig to lange intervjuer med Norm om serien,
lyttet jeg til dem, slukte dem
og ble begeistret for fyren.
Det er så tragisk at vi mistet ham
like før denne serien ble til.
Jeg tror han ville elsket å være sammen med vennene sine
én siste gang.
Og jeg tilegner framføringen min til ham.
Ulike generasjoner har sitt eget syn på Cyclops,
sine egne ideer om hva han bør være.
Og jeg håper jeg kan glede så mange av dem som mulig.
Kom hit, X-Men.
The X-Men er en historie om mutanter.
Om outsidere.
Om folk som beskytter en verden som frykter og hater dem.
Men mutantene, Homo superiors,
som er mer utviklet enn Homo sapiens, er mennesker.
De er mennesker i hjerte og sjel.
De forelsker seg og er misunnelige.
De angrer.
De har følelser for andre.
Det er en utrolig følelsesladd historie om figurer
som skaper gnister når de kolliderer med hverandre.
Og det er ikke bare i disse fantastiske actionscenene,
men også i det menneskelige dramaet bak hvert av forholdene deres.
Du såret meg.
Og du meg.
Utallige ganger.
Vi begge.
Men vi forlot aldri hverandre.
Jeg elsket manusene.
De hadde så mange ulike nivåer.
Og jeg har vært interessert i mytologi siden jeg var liten.
Så jeg så dem som arketyper
og nesten som greske og romerske guder og gudinner.
Foreldrene dine vet det ikke, hva?
En slags solenergi.
Finner ennå ut av det.
Men den gjør meg veldig sterk.
Når jeg gjør dette, husker jeg at jeg er annerledes.
At jeg lyver for dem.
Være X-Man, Jubilee?
Jeg vil ikke være meg selv.
Vi hadde fem år med utrolige manus.
Og det fortsetter bare.
Vi...
...hadde en drøm.
Charles.
Ja. En drøm som gjorde oss til en familie.
Og som den drømmen er enhver familie verdt noe...
...verdt å kjempe for.
Det interessante for oss alle
som er takknemlige for å være tilbake i serien,
er at vi vil se hvor den går.
For 30 år senere er det bekymringer,
ulike aspekter i samfunnet
som serien forhåpentligvis vil ta opp.
Og vi får se hvordan X-Men håndterer alt i samtida,
for det vil gi oss nye fans så vel som de gamle.
Temaene tap, fremmedgjøring, kjærlighet og hjertesorg
er temaer som kan tas opp
og forstås av folk i alle aldre.
Og jeg mener at vi vil ha en uendelig dystrere, mer realistisk
og mer humanistisk tilnærming med denne versjonen enn noen gang.
Alt rundt oss ville ha vært umulig
uten arbeidet til X-Men.
Arbeidsprosessen her var ulik alle andre serier jeg har jobbet med.
I begynnelsen
skulle alt være nøyaktig likt, som om ingenting hadde endret seg.
Dette er de samme skuespillerne som høres ut på samme måte.
Forsvar din mester!
Ned!
Erik!
I løpet av prosessen lærte vi nok
at en type og stil innen skuespill
som var mer utbredt i animerte serier på 90-tallet
ikke slo an blant dagens publikum.
Det hørtes ut som om vi prøvde å etterligne
noe fra fortida.
Og det var nok riktig å gå til vår tid
og en skuespillerstil fra 2020-tallet.
Det var det grundigste arbeidet
som har vært i noe prosjekt jeg har jobbet med.
Alle forandringene? Det er det samme.
La oss gjøre det vi pleier.
Ikke tro på en drøm eller evnene våre,
men på hverandre.
Det er en åndelig etterfølger.
Så å ha en fans fantastiske perspektiv,
å kjenne til kildematerialet og kunne si:
"Det føles riktig for meg.
"Det kan føles riktig for publikum." Eller...
"Dette står i manus.
"Jeg føler at dette følger manus.
"Manus følger tegneserien." Alt dette hører sammen.
Det er mye press, men når du elsker det du gjør
og elsker kildematerialet,
stilner det de andre stemmene.
Oddsen er kanskje dårlig,
men kortene er alltid i X-Mens favør.
På 90-tallet visste forfatterne av serien
ingenting om X-Men.
Og jeg visste for mye.
Det ble en god balanse
fordi de kunne skrive flotte karakterdramaer.
Og jeg visste alt om hvem som likte og mislikte ulike figurer,
hvem som hatet hvem, hvem som er bror, søster, alt det.
Det strømmet ut av meg, så de kunne lese det.
De fikk også Marvel-håndboka på den tida.
Så totalt sett
skapte vi flotte historier
der vi beholdt kjernen i det fansen ville elske.
Så kunne vanlige folk også gå inn i mytologien
og glede seg over serien.
Som Arkimedes sa da han oppdaget loven om oppdrift:
"Eureka."
Vi har vært i andre actionserier.
Det dreide seg mer om plot og handling.
Og vi startet hver episode
ved å tenke på hvem sin historie dette er
og hvordan vi best kan vise figuren.
Hvordan skape de dypeste, mest intense historiene om Storm eller Rogue?
Vi tenkte på dem som voksne mennesker
og så som personer med superkrefter.
Jeg har viet meg til X-Men siden jeg var tenåring,
og kun levd for arbeidet mitt.
Og ser du på hver enkelt X-man
i kjernegruppa i X-Men: The Animated Series,
er hver av dem best til den sinnssyke, fantastiske superkraften
de har.
Men den er også deres dypeste sorg.
Rogue har sinnssyke krefter,
men om hun og Wolverine byttet krefter, kunne hun ha blitt lykkelig
fordi hun kunne berøre folk.
Hun kunne selv velge når hun ville ha ut klørne.
Rogues historie hadde vært annerledes.
Og om Wolverine ikke kunne røre ved folk, ville han bodd i skogen.
Ingen steder er som hjemme.
Du kan ikke se Cyclops i øynene.
Han vil bare gjøre det rette
og har skjoldet mellom seg og hele verden.
Så det du syns er kult ved dem,
er også det som er tristest og vanskeligst for dem.
Noen sier de er misfostre,
noen kaller dem monstre,
men verden over er de kjent som mutanter.
Vi fant ut hvor suksessrik serien var
for to-tre år siden
da vi ble bedt om å gjøre noen Comic-Con-turneer.
Jeg var på flyplassen på vei til en Comic-Con,
og du må gå gjennom tollen i Canada for å dra til USA.
Den amerikanske grensevakten spurte meg: "Hvor skal du?"
Jeg sa byen jeg skulle til.
Han sa: "Hva skal du der nede?"
Jeg sa: "Jeg skal til Comic-Con."
Han sa: "Comic-Con?"
Jeg sa: "Ja, jeg er gjest. Jeg er en av X-Men."
Da sang han kjenningsmelodien.
Jeg sa: "Jeg spilte Beast."
Han var begeistret.
Blå vesener rødmer også, vennen.
Det var en slags hjemkomst for oss alle,
og det var flott å møtes etter 25 år.
Det skaper bånd mellom oss alle.
Vi dro til Wales, for Guds skyld.
Dette er supert.
Det store er gleden du ser i alles ansikter.
Jeg deltok i LA. Du store min.
Det var da vi fant ut
hvor mye den hadde forandret livet til mange.
Jeg gikk inn i det grønne rommet i Los Angeles
uten å vite hva slags publikum som var der ute.
Og så kalte de oss opp på en scene, presenterte oss,
og jeg gikk ut fra det grønne rommet, gjennom et teppe og på en scene.
Og det virket som om det var
noen tusen mennesker i konferansesenteret,
tettpakkede, stående.
Det var overveldende.
Folk har sagt til meg at jeg reddet barndommen deres.
Det var kjempegøy å se på serien lørdag morgen.
Folk har snakket om hvordan Rogue,
Gambit eller Wolverine
hjalp dem
i bestemte situasjoner i oppveksten.
Barn som kanskje var kortvokste eller ble mobbet.
Da de så Wolverine og at han ikke godtok å bli plaget,
var det for barna noe
som ga dem selvtillit.
Jeg gjemmer meg ikke for noen.
Jeg kjemper min egen kamp.
Folk sier til meg: "Du reddet barndommen min."
Tusen takk. Jeg får ikke takket deg nok.
En vidunderlig ting å si.
Vi trodde vi skulle lage underholdning.
Selv om det var aktuelt og meningsfylt for den tida,
trodde vi ikke at vi påvirket folk
på en slik følelsesmessig måte.
Vi er canadiere og som oftest ydmyke.
Vi ble overveldet over
at arbeidet vårt kunne ha påvirket så mange slik.
Og det er vi ennå.
Vi elsker å møte fansen. Det betyr mye for oss.
Vi takker alltid fansen for å støtte serien
og for å hjelpe denne fanen med å få den sendt.
Slik kan jeg vise alle at man kan lage noe mer sofistikert
enn det som ble gjort på 90-tallet.
Ikke undervurder ungdommene.
De vil se eksplosjonene og laserstrålene
og alt det.
Men i reprisene så de den voksne underteksten
vi prøvde å legge inn, og det fungerte.
Hvorfor hater dere oss?
Hva har vi gjort dere?
Dere ble født.
Før henne bort.
Du ville ikke ha vært så modig om jeg ikke var bakbundet.
For meg var originalserien X-Men.
Og jeg vil gjerne at denne, for andre ungdommer
og andre voksne,
blir et sted der de ser seg selv og sine X-Men.
For hver generasjon har sin egen superheltversjon,
og mange unge kjenner ikke X-Men som jeg gjorde.
Og når de ser det i denne formen,
håper jeg det gleder dem slik det gledet meg.
Dere må ikke lenger leve i mørket.
Dere er ikke lenger utstøtte.
Det er en tendens i barneprogrammer
å forestille seg en idealisert versjon av et barns liv
som er isolert fra verdens traumer.
Slik er det ikke.
Det var ikke slik på 90-tallet da jeg så det,
og det er absolutt ikke slik i dag
når alle er på internett og sosiale medier.
Barn ser verden rundt seg.
De ser rasismen.
De ser miljøkatastrofer.
De ser sosial uro.
Og jeg tror at unge får utløp for den følelsen
i serien,
slik at de ikke føler seg isolerte og alene
om å takle slike bekymringer.
At dette er noe alle opplever,
og at vi som X-Men kan holde ut sammen.
Det sterkeste i superhelthistorier,
om det er sci-fi eller skrekk,
er at de lar oss se på de menneskelige historiene,
de vanskelige delene av dem, slik at folk ikke føler seg som ofre.
For det handler ikke om ei spesiell gruppe.
Det handler om superhelter og romvesener.
Om det overnaturlige.
Så vi kan ta opp mye av dette
slik at ingen nødvendigvis føler at du får noen til å føle
at du angriper eller kritiserer dem.
Du kan gjøre det på en måte som får folk til å si:
"De har de samme problemene jeg hadde."
Eller forhåpentligvis, alternativt:
"Det ser ut som måten jeg oppfører meg på,
"og slik bør man kanskje ikke behandle folk."
Vi har dårlige odds, men samarbeider vi,
kan vi spare verden for en dinosaurskjebne.
Disse historiene er vakre historier for folk å møtes
og takle livets utfordringer.
Selv om det er fantasihistorier, er temaene menneskelige.
Demoner er bare gjenspeilinger av vår frykt og skam.
Vi trenger helter mer enn noensinne.
Og jeg tror vi nå må grave dypt
og finne vår indre helt,
og vi må gjøre det rette for oss selv,
for hverandre, for planeten.
Det er universelt.
Et universelt budskap.
Og det gjelder all historie,
for det har vært problemer med land,
nasjonaliteter, raser, kjønn,
folk som prøver å skape splid
når vi må samarbeide.
Fortida mi er for full av feil.
Det var mi også, husker du vel?
Men X-Men tok meg til seg.
Saken er at jeg ikke krevde at de stolte på meg.
Jeg fortjente det.
Serien handler om toleranse.
Hvordan du kan snakke med noen,
høre dem.
Du må ikke være enig med dem.
Men høre dem, forstå hvordan de er som person,
kunne kommunisere med dem slik de trenger det,
kanskje få dem til å høre ditt synspunkt.
Charles Xavier la drømmen sin i mine hender,
og den ber dere ikke like eller godta min art som deres egen,
men bare godta at vi deler denne verdenen
og har ei felles framtid,
og at min art, som deres, har rett til å leve i den.
Jeg elsker at X-Men viser toleranse,
intoleranse, fordommer, funnet familie,
stamme, selvaksept.
Og det at vi tar med det i denne serien,
som er vakkert utført fra første dag,
er det jeg håper folk får ut av den.
Trekk tilbake, team.
Vi kan ikke gi opp.
Nei, Rogue.
Vi skal gjøre det vi har bedt menneskeheten gjøre i årevis.
Ikke kjempe mot framtida.
Og godta den.
Og så er det visst...
Noe slikt.
Oversatt av: Jon Sæterbø