Coexistența e grea.
De aici și iubirea mea pentru educație,
pentru ai mei X-Men.
Eroismul lor dă o lecție pe care nu trebuie să o uităm.
Că universul e foarte bătrân
și noi toți foarte tineri.
Născuți din praf cosmic străvechi
și toți copiii atomului.
MARVEL ANIMATION ASSEMBLED: ÎN CULISELE X-MEN '97
Când a apărut Disney+ am avut marea șansă
să intru în biroul lui Kevin...
BRAD WINDERBAUM PRODUCĂTOR
...și să-i prezint toate ideile mele nebune pentru un film de animație.
Și primele vorbe care mi-au ieșit din gură au fost:
„Refacerea seriei originale X-Men: Serialul animat.”
A fost clar cel mai important serial din copilăria mea.
Are un loc special în amintirea tuturor.
A transformat atâția oameni în fani ai animației, inclusiv pe mine.
Îmi amintesc când Pizza Hut făcea promovare
pentru „Noaptea Santinelelor I și II” pe VHS.
JAKE CASTORENA REGIZOR
Le-am văzut la nesfârșit.
Așa am descoperit serialul
și așa m-am îndrăgostit de personaje.
Era revoluționar și muream de nerăbdare să îl văd.
X-Men este, dincolo de orice, alegoria mea preferată.
CHASE CONLEY REGIZOR
X-Men au tratat întotdeauna în mod realist ideea de a fi diferit,
cum ar reacționa lumea?
X-men sunt cu picioarele pe pământ,
sunt nivelul cel mai de jos, sunt persecutați
și încearcă să avanseze și să îi ajute pe oamenii care îi urăsc.
Asta are un impact mare
și putem fi alături de ei în momentele acelea.
Iar modul în care asta le afectează relațiile
cred că este o alegorie perfectă pentru lumea în care trăim.
Era un serial pentru copii, dar nu vorbea de sus publicului său.
Cred că asta e puterea benzilor desenate,
ca și a serialului animat,
și încă de la primele benzi desenate
scrise de Stan Lee
se vede că X-Men făceau ca sentimentul de izolare al oamenilor,
trauma din viețile lor să fie văzute și pe mine mă făcea să simt că sunt văzut.
Credeam că vrei să fii vindecată.
Așa credeam și eu, doctore, dar nu există leac pentru cine ești.
A fost minunat să pot vedea aceste personaje
care, într-un fel sau altul, ne-au salvat când eram copii.
EMI-EMMETT YONEMURA REGIZOR
Fie că ne-au devenit prieteni când eram copii singuri,
că ne-au învățat sau doar că erau eroi amuzanți
pe care îi vedeam sâmbăta.
Bine, părosule, hai să vorbim.
Ce respectam într-adevăr la X-Men era că spunea:
„Viața e grea și va fi grea, dar împreună putem reuși,
putem avea o echipă, ne putem găsi o familie
și chiar putem face un lucru important.”
Atât de des în istorie
oameni îndrumați greșit, nefericiți au creat țapi ispășitori,
învinuindu-i pe cei diferiți pentru problemele din viețile lor.
În inimile oamenilor este un rău cu care trebuie să luptăm.
Ideea inițială era să revitalizăm serialul,
nu să-l reinițiem, nu să-l refacem.
Mulți vor spune:
„Este X-Men: Serialul animat.
Fac continuarea serialului meu preferat,
serialul cu care am crescut, serialul pe care îl arăt copiilor mei.
Ce vor face cu el?”
Și noi suntem acești oameni.
Toți care lucrează la acest serial sunt fani care se întreabă:
„Unde vrem să ajungem? Dacă serialul nu s-ar fi oprit,
dacă ar fi continuat, ce alte povești ne-ar fi spus?”
Știu că nu suportați să-l vedeți plecând,
dar asta e singura cale.
Se mai poate întoarce vreodată?
De la bun început, e ca o continuare directă,
o aliniere directă cu poveștile pe care ni le spuneau în anii '90
și încercarea de a vedea unde putem ajunge folosind datele de până atunci,
dar făcând apel la nostalgia după serial.
Atenție la cap!
Un aspect foarte important a fost
nu doar să aducem un omagiu stilului original,
ci să imităm amintirile oamenilor cu privire la stilul original.
Ah, pe toate stelele!
Să avertizăm echipa.
Deci, îl avem pe Larry Houston, regizorul,
care a revenit ca producător consultant pentru noi,
cât și familia Lewald, care au produs primul serial.
Disney+ a început să transmită X-Men: Serialul animat
aș spune în 2019
și am fost uimiți de reacția fanilor la asta,
dar nu am auzit că se va întâmpla ceva
până când nu a început să se întâmple.
Da, făceau totul în secret
și apoi am primit un telefon și au spus:
„Ei bine, uite ce facem.
Avem o echipă imensă de tineri entuziaști, de oameni creativi.
Voi doi și prietenul vostru Larry Houston ați vrea să fiți consultanți?”
Nu-mi venea să cred ce auzeam,
că urmau să-l filmeze și că îl numesc X-Men '97,
pentru că reiau de unde s-a terminat serialul inițial,
incredibil și palpitant.
Trask ar prefera ca oamenii și mutanții să se lupte decât să coopereze.
Cu toții avem de câștigat când cei ca el eșuează.
Vorbești ca Charles. Ar fi fost mândru azi.
Mulțumesc, doctor Cooper. Dar, ca să fiu sincer, a fost muncă de echipă.
Îmi amintesc că atunci când i-am sunat prima dată
să îi anunțăm că facem serialul
ne-au povestit că și ei l-au sunat pe Stan Lee
când au făcut serialul inițial.
Și așa cum Stan le-a spus lor atunci, ne-au spus că ne susțin
și să îi facem mândri.
Știu că am fost încăpățânat în ultima vreme. Doar că...
Nu știam cum vor rezista X-Men fără Profesor.
M-am simțit responsabil.
Dar visul lui nu are nevoie de mine. Vă are pe voi toți.
Lumea supereroilor mei a început cu mitologia, mitologia greacă, egiptologia.
AVI ARAD CONSULTANT
Citeam numai fantezie.
Apoi am descoperit benzile desenate. Nu-mi amintesc exact când,
dar primele au fost Iron Man,
apoi am ajuns la X-Men, Spider-Man, toți ceilalți.
Am început să le citesc pe nerăsuflate și, copil singur fiind,
eu eram mutantul suprem.
Mergeam la școală în Hofstra, în Long Island,
și am devenit un inventator de jucării de succes.
Iar prima jucărie
pe care am vrut să o transform în film a fost X-Men
și am simțit...
că dacă fac ceva atât de interesant
copiii nu ar mai simți că nu mai e nimeni ca ei.
Așa că am prezentat ideea cu X-Men
și Stan Lee mergea cu mine la multe întâlniri
și nimeni nu înțelegea.
Au făcut totul în anii '80 să introducă X-Men la televiziune,
dar nimeni de la Hollywood nu credea că vor avea succes.
„N-ai cum să faci un serial TV de succes despre supereroi.”
Deci a fost un eșec.
Va fi ca oricare altă zi, dacă o luăm așa.
Exact. Și ne descurcăm ca întotdeauna.
Ca o familie.
„NOAPTEA SANTINELELOR - PARTEA ÎNTÂI”
Când eram la Marvel Productions, la mijlocul anilor '80,
aveam doi supervizori.
Unul era Stan Lee și celălalt Margaret Loesch.
Margaret Loesch a crezut întotdeauna în conceptul X-Men.
În aproximativ șase ani a devenit director executiv la Fox Kids Network.
Acum avea puterea să dea undă verde.
Așa că ne-a chemat pe mine, pe Will Meugniot, Eric, Julia și alții
și a zis: „O să facem X-Men. O să-i dăm drumul.”
Și ea e supereroul secret de care nu știe nimeni.
Auziți aplauzele? Vă adoră, băieți!
Stai pe-aproape și voi X-Men, veți fi vedete.
Oamenii de deasupra ei nu au crezut că X-Men o să aibă succes.
Și au zis: „Bine, poți să faci 13 episoade,
dar atât. Și dacă nu e bun, îți pierzi slujba.”
Și ea a zis: „Bine, îmi asum riscul.”
Ai fost angajat să faci 13 episoade, un sezon,
și eu am fost scenarista acelui sezon.
Dar după 13 episoade am fost toți concediați.
Toată echipa de creație a fost concediată în iulie, august,
când ne-am terminat treaba.
Și în ianuarie a fost premiera
și brusc a devenit cel mai mare succes.
Dacă nu crește audiența cu fiecare episod,
scot definitiv tot serialul și artiștii.
Camera de control!
Să-nceapă spectacolul!
Așa că noi lucram în alte locuri când ne-au sunat și ne-au spus:
„Vrem să veniți înapoi pentru încă un sezon.”
Cam jumătate dintre noi au putut. Alții nu.
Au venit înapoi cât de repede au putut.
Audiența crește incredibil!
La momentul ăla nu eram conștienți cât succes avea serialul.
Nu exista internet, nimic din toate astea.
Aveam doar cota de popularitate. Atât.
Așa că primul sezon a fost, de fapt, cel mai important pentru noi,
pentru că trebuia să obținem cea mai mare audiență să păstram serialul la TV.
Așa că am avut noroc să primim al doilea sezon.
Dar atârnam ca o pisică în copac,
cum rămân pisicile atârnate în copac, pentru că habar nu aveam.
Habar nu aveam ce se întâmplă în lume, unde oamenii urmăreau serialul
și se îndrăgosteau de el,
până când Julia a întrebat-o pe o prietenă de-a noastră, Charlotte Fullerton:
„Primești scrisori de la fani pentru serial?
Merge bine?”
Am trecut pe la Fox Studios
și am întrebat-o: „Care sunt reacțiile?”
Pentru că, din nou, audiența știam că e foarte bună,
dar: „Primești vreo reacție?”
Și m-a dus pe un hol
și erau cutiile alea mari, USPS, de poștă, pe care le vezi la poștași,
una era pe podea și era plină.
- Erau stivuite și pline. - Cu scrisori de la fani.
Stivuite pe tot holul. Stivuite de jos până la tavan.
Și ea zice: „Fiecare e de la un copil pentru X-Men.”
Părinții îl adoră. Părinții trimit mesaje de mulțumire.
„Viața copilului meu s-a schimbat.
A înțeles că nu e singur.
Mai sunt și alții ca el.”
Și mergeam să vorbesc cu...
În scop promoțional, ziceam: „Așa suntem toți.”
Și cred că cea mai bună dovadă a fost X-Men.
Cred că în anii '90 standardul era Scooby-Doo sau Super Friends.
Așa că am vrut ca atunci când copiii vor vedea „Noaptea Santinelelor I și II”
să știe că nu e un serial ca cele pe care le știau.
Este diferit. Va ieși în evidență.
Ai văzut ce a făcut?
Da, Rogue se descurcă cu bărbații.
Ce-am vrut să facem a fost așa:
„O să omorâm personajul în primul episod.
O avem pe fata urmărită de robot.”
La o parte. Trebuie să prind mutantul ăla.
Am făcut asta voit, ca oamenii să se întrebe:
„Ce e asta? Ce urmează să se întâmple?”
Am vrut să-i atragem în serial și să vrea să îl vadă în fiecare săptămână.
Viața nu poate fi mai bună de-atât.
Știam cu toții că ceva din poveștile noastre e ca o misiune,
și simți asta, așa că abia aștepți să ajungi la următorul capitol.
Încă îmi aduc aminte cum fugeam acasă după școală să văd fiecare episod nou,
cred că a fost prima formă de divertisment serializată pe care am urmărit-o vreodată.
VA URMA...
Este prima dată de care îmi amintesc când rămâneai în așteptare
la finalul fiecărui episod,
și senzația incredibilă pe care o aveai când ceva ce urma să se întâmple
se întâmpla în fiecare zi în serial.
Mi-a deschis calea către benzile desenate.
Mă uitam la serialul original,
apoi imediat mergeam la magazinul de benzi desenate
să văd ce se întâmplă nu numai în X-Men,
ci în toate benzile desenate de pe raft.
Și când am intrat în industria filmului
și am început să întâlnesc scenariști și regizori,
serialul era menționat atât de des ca o lucrare esențială din viața lor
și se vedea că dragostea de benzi desenate a celor care erau copii în anii '90
se datora în mare parte acestui serial.
Am obținut o mare victorie astăzi.
Cred că estetica anilor '90 este atât de intrinsec legată
de acele modele pe care le folosesc,
dar și de senzația dată de serial.
Pare din perioada aia.
Încercăm să facem același lucru pe care l-au făcut ei.
Hei, Cyclops. Dă-i drumul.
Folosind proporțiile acelor personaje emblematice
musculoase, fără să ne abatem de la imaginea din benzile desenate.
Creația lui Jim Lee a fost Steaua Nordului pentru ei
când au creat serialul,
și cred că încercăm să o folosim și noi drept Steaua Nordului.
Evident, desenele erau foarte detaliate
și aveau tușe mult mai evocatoare.
E vorba despre palpabilitatea acelei lumi.
Părea că benzile desenate se mișcă.
Contrastele tari, umbrele negre,
Asta au vrut. Dădea vitalitate.
Nu au simplificat desenele.
De exemplu, părul lui Storm.
E o nebunie.
Sunt multe linii fine, dar le-au păstrat
și asta le făcea unice.
Ador estetica asta.
Îmi dă o senzație puternică de nostalgie
și mi se pare o celebrare.
Ce lovitură! Putem s-o mai facem o dată?
Animația a făcut progrese uriașe,
nu numai ca tehnologie, dar și ca stiluri.
Nu doar stilul de animație, fie că vorbim de 2D sau CG,
dar și modul în care animația e abordată de regizori.
Emi și Chase sunt regizorii episodici,
adică lucrau episoadele alternativ.
Jake a stabilit stilul de regie în primul episod,
iar apoi ei l-au urmat.
Pentru mine era vorba despre ce tonalitate abordăm.
Pentru că sunt aspecte din primul serial
despre care ai putea spune că sunt siropoase, dar nu sunt.
Poate ăsta era bugetul.
Adică, te uiți acum și vezi animații reciclate și se vede:
„Nu aveau mijloacele să revină pe cadre.”
Și am vorbit cu Larry despre asta de la început.
Nu aveam mult timp, așa că trebuia să rezolv.
Acum, că avem mijloacele și avem bugetul,
cum stabilim: „Bun, atunci ce este acest serial?”
Adică, doar partea vizuală contează? Sau doar povestea?
Și cred că toți am decis
că vrem ca publicul să simtă așa cum simțeam noi când eram copii.
Rogue sare mereu să-l salveze pe Gambit.
Am vrut mereu să creez conținut
care să fie la fel de puternic ca ceea ce m-a inspirat pe mine,
pentru că toți stăm pe umerii înaintașilor noștri, nu-i așa?
Nu m-am gândit să-l rog pe Profesor să-mi dezvăluie lucrul cel mai importat.
Unele lecții se predau, Scott.
Altele se învață.
Toți suntem mari fani X-Men
și am vrut să îi amplificăm.
Și asta ne obligă să fim creativi.
Ne obligă să gândim: „Bun, care e cel mai clar mod de a spune asta?”
Care e cel mai puternic lucru pe care îl putem face aici,
în special când vine vorba de acțiune?
Pentru că am vrea să înfrumusețăm toate astea.
Cum putem face fiecare secvență de acțiune de pe ecran cât mai puternică?
Animația a ajuns atât de departe.
Ștacheta e atât de sus.
Deci cum rămânem relevanți păstrând ștacheta,
dar respectând senzația nostalgică?
Frate, vorbești despre vremuri mai bune.
E ireal.
Probabil că ar trebui să găsim o ieșire.
De ce atâta grabă?
Nivelele astea îmi trezesc amintiri.
Suntem în '97.
Practic avem un film de epocă.
Ce se făcea în cinema între '96 și '98?
Cum se filmau filmele de acțiune?
Cum se făceau animațiile?
Ce se întâmpla în animația TV?
Ce lentile se foloseau?
Ce era considerat cinematografic atunci?
Ce se considera revoluționar atunci?
E minunat să avem figurile astea de stil din anii '90,
pentru că asta e o senzație tactilă din ADN-ul serialului original.
Deși ideea animației clasice, cu fundal plat
lăsa un cadru fără adâncime,
respectăm asta în 80% din timp.
Dar ceea ce face X-Men '97 diferit de X-Men: Serialul animat
este faptul că renunțăm uneori la asta, pentru efectul emoțional.
Așadar momentele tensionate din bătălii și scene de luptă
și chiar și unele dintre scenele emoționante
trec dincolo de acest spațiu bidimensional într-unul tridimensional.
Și este un lucru pe care partenerul nostru de studio, Studio Mir,
care produce multe serii anime, ne-a permis să îl facem eficient.
Ce se făcea la acel moment era la cel mai înalt nivel al animației,
era vârful în ce privește acțiunea și ce era disponibil
și ce se putea face atunci.
Iar responsabilitatea noastră acum e să facem la fel, să fim în vârf.
Atât de sus este ștacheta.
Am putut să vedem materialul în această chestie numită DI.
Este un proces tare postproducție în care putem pune filtre.
Ne gândeam la un filtru filmic
pentru a îl face să pară mai aproape de anii '90.
Așa că obții un fel de bruiaj
care venea din procesarea filmului.
Se obține granulația, procesarea filmului face negrul să iasă în evidență.
Sunt de acord să schimbăm focalizarea
ca să fie puțin mai cinematografic, să intrăm mai mult în epocă.
Și trebuie să punem practic formatul de ecran lat.
Ca să fie mai cinematografic.
Ia uitați-vă!
Au făcut ceva renovări de când a fost Gambit aici ultima dată.
Am vrut să ne asigurăm că onorăm familia Lewald și pe Larry
și munca pe care au depus-o, că nu se pune problema:
„Ei, a fost siropos, deci cât de siropoși putem fi?”
Ci mai mult: „Nu, voi ați construit ceva cu adevărat incredibil de frumos.
Uitați cât de mult a inspirat o întreagă generație de oameni.”
Și să ducem mai departe o torță nu este doar o mare responsabilitate,
ci suntem foarte încântați de asta.
Abia aștept. Vreau să onorez aceste personaje.
Ei bine, ca X-Man eu am învățat demult, dră Tilby,
să mă aștept la orice.
Unul dintre cele mai importante aspecte ale serialului este muzica.
Când auzi muzica din genericul de deschidere,
ce e grozav nu este că are un sunet nou,
ci că sună ca o celebrare
și o intensificare a ce era frumos în muzica originală.
Când vine vorba de a identifica un serial, este foarte importantă.
Eu am crescut în anii '60 și erau o mulțime de seriale
de la care puteai să auzi două-trei note
ca să le recunoști.
Așa că știam că pentru X-Men
trebuia să găsim ceva foarte distinctiv și puternic și dinamic.
În anii '90 am avut, să zicem, cred, poate un weekend,
vreo două sau trei zile pentru a desena introducerea.
Iar introducerea trebuia să aibă un minut,
un minut și patru secunde.
Am desenat două minute.
Am lăsat fanul să iasă din mine.
Am început să desenez imagini și să las lucrurile să curgă.
Și când am terminat,
am reluat și am luat cele două minute
și le-am redus la un minut, acela pe care îl știe toată lumea acum.
Povestea mea a fost făcută înaintea muzicii.
Așa că, după ce am terminat, urma să încercăm să facem muzica
să se potrivească cu ritmul dinamic.
Și dacă îmi aduc bine aminte,
cred că au fost vreo 13 variante de muzică
până când am spus: „Da, asta e!”
Pentru că primele 12 nu au mers.
Nu aveau impact. Nu trezeau entuziasm.
Așa că a durat și apoi s-au contopit ca prin magie
și totul a mers de minune.
Serialul original s-a bazat pe prejudecată.
Nu s-a ferit de ea, dar nici nu a simplificat-o
și nu a tratat publicul de sus.
Doar spunea povești.
Spunea povești și avea o poveste mai mare de spus.
Pentru ca noi să fim urmași trebuie să purtăm acel ADN.
Poate că inima ta bate pentru mine,
dar eu nu o pot simți.
Tu aprinzi tot ce atingi,
dar nu și pe mine.
Fiecare poveste pe care o spunem în serial vine dintr-o dorință umană
a personajelor care le arată scenariștilor unde să le ducă.
Ei urmează acele relații.
Și, de fapt, este vorba despre a ajunge la esența umană.
Poate că în jurul acestor personaje lumea e un haos,
dar umanitatea lor, sufletul lor, sentimentele lor
și iubirea pe care o au unul pentru celălalt îi vor salva.
Acum trebuie să fim puternici.
Pentru echipă.
Pentru toți mutanții rămași care văd aceste imagini.
Le trebuie speranță.
Asta ar face Profesorul.
Atunci să reamintim lumii
că în astfel de vremuri cel mai mult contează să visezi.
Prioritatea noastră numărul unu a fost să aducem
cât mai mulți actori din distribuția originală.
Atunci voiam să îmbunătățim povestea.
Așa că un lucru pe care l-am făcut
a fost să dăm audiții cu oameni care jucau teatru
spre deosebire de actorii de voce
care lucrau doar pentru desenele animate de sâmbătă dimineață,
pentru că voiam actori
cu un spectru de inflexiuni în modul de interpretare
și care să nu sune ca toți ceilalți.
Cred că asta a ajutat să dea calitate personajelor și serialului
pentru că ei au dat viață personajelor.
Tu nu obosești să te asculți?
Nu când vorbesc despre tine, chère.
Habar nu aveam
despre X-Men la momentul respectiv.
Nu auzisem niciodată de X-Men. Cred că niciunul nu auzise,
cu excepția lui George Buza.
Nu ne-au spus numele serialului pentru care urma să citim.
Au spus: „Proiectul X”. Și citeam și citeam.
Și am spus: „Ăsta e X-Men.”
Atât de ciudat și totuși atât de familiar.
Cumpăram multe benzi desenate când eram copil.
Și îmi amintesc când a apărut primul X-Men.
Și l-am văzut la chioșcul de ziare.
Și îmi amintesc când l-am citit.
Și am știut imediat că dau audiție pentru X-Men.
Pare să fie o pistă deliberată.
Era ca și cum dădeam audiție pentru Războiul Stelelor.
Să fac parte din asta
la acea etapă din cariera mea era un lucru foarte important.
Ești o capodoperă.
Majoritatea dintre noi lucraserăm mult în teatru
înainte de anii '90.
Eram o actriță adevărată.
Făcusem filme, televiziune, teatru,
o piesă de teatru radiofonic.
Nu făceam dublaj, eram cântăreț.
Am cântat toată viața
în Toronto și zburam la New York,
zburam la Chicago, oriunde, să cânt.
Aveam multă experiență
în teatru.
Făcusem câteva dublaje pentru reclame și altele.
Dar prima mea audiție pentru un film de animație
a fost acest personaj.
Agentul meu de la acel moment, de aici, din Toronto, a spus:
„Lenore, vreau să dai probă pentru acest nou serial.
Caută o voce sexy, răgușită, cu accent sudist.”
Iar eu jucasem multe sudiste în filme și televiziune până atunci.
Dar nu m-am dus la primele audiții.
Nu eram foarte interesată.
Ne-ai oferit un loc unde să fim acasă, Profesore.
Dar nouă, celor mai încăpățânați, ne ia mai mult să înțelegem asta.
Și apoi, au trecut câteva luni și rămăseseră la liste scurte.
Mi-a zis: „Lenore, nu au găsit actrița potrivită pentru rol
pentru că tu ești.
Așa că, mișcă-ți fundul și du-te.”
Și m-am dus.
Și am intrat în studio, mi-am pus căștile.
Producătorii erau în Los Angeles.
Am aruncat o privire pe imaginea personajului
și mi-am zis: „Da, o, da, pot face asta.”
Și apoi am deschis gura și, practic, am spus:
„Știi, tata a vrut să se omoare
când a aflat că sunt mutant.”
Știi?
Și am auzit numai țipete și strigăte.
Au zis: „Nu o lăsați să iasă din clădire.
Ea e. Ea e Rogue.”
Va fi mai satisfăcător decât credeam.
Când am auzit audiția, am zis: „Bun, asta e. Am găsit-o.”
La fel a fost cu Wolverine.
Asta e a mea.
Am intrat și mi-au arătat o imagine cu el.
Mi-au explicat cine e, că e canadian.
Am zis: „Asta-i bine.”
Prima replică era ceva de genul: „Hai, gunoi ce ești.
Ți-a plăcut tot timpul să te iei de oameni mai scunzi.
Ei, eu sunt mai scund. Ia-te de mine.”
Au zis: „Doamne, mai dați-i replici.”
Și s-a întâmplat pur și simplu. Ca și cum a fost să fie.
Spuneți-mi Wolverine.
Wolverine.
Ce impulsiv.
M-am identificat imediat cu Hank.
Când eram copil, la școală, eram agresat.
Eram un copil mare. Eram supraponderal.
Am avut câteva bătăi prin curtea școlii
și acolo am învățat că, deși sunt mare,
dacă mă răzbun, pe mine vor da vina.
Și mai bine gândești înainte să acționezi
și încerci să detensionezi o situație și să pleci.
Și asta face Hank.
Trebuie să vadă că nu amenințăm omenirea, ci facem parte din ea.
Nu va recurge la abilitățile lui, la superputeri
decât dacă nu există nicio altă soluție.
Va încerca să discute și să caute un mod de a ieși din situație
înainte de a folosi violența.
Dar și când o face,
să te păzești.
Invoc întreaga putere a furtunii!
Aveam o audiție pentru primul meu film de animație
și eram în Stratford,
lucram Shakespeare.
Și aveam o singură zi în care puteam veni în oraș.
Totul a fost foarte pe fugă.
Așa că am încercat să mă concentrez pe ce aveam de făcut acolo
și pe ce puteam aduce la acea audiție.
Și apoi mi-au spus că este regină.
Și mi-am zis: „Bun, nu știu mare lucru despre ea,
dar pot să joc o regină.”
Trebuie să-mi țin emoțiile în frâu,
ca puterile să nu-mi scape de sub control.
Ea se încadra perfect în abilitățile mele naturale.
Nu sunt o actriță subtilă.
Eu joc în stil mare. Ori la bal, ori la spital.
Sunt liberă!
Îmi place Nightcrawler.
Timpul petrecut împreună a fost important pentru amândoi.
Îmi aduc aminte că m-au chemat
și a fost un moment de așezare în rol.
Și era și pătimaș, dar și spiritual.
Are ceva blând, dar și ceva de temut.
Îmi aduc aminte că am terminat de citit și apoi a fost o pauză.
Și m-am uitat în cabină, la Dan Hennessey, care era regizorul,
iar el stă, se uită la mine, apoi zice:
„E un tip foarte pătimaș, nu-i așa?”
Și eu zic: „Da.”
„Vrei să o mai faci o dată?” „Sigur.”
Și asta a fost prima mea audiție pentru un film de animație.
A fost ceva din scenariu, din complexitatea personajului
care mi-a plăcut.
Sunt copleșit.
Voi, X-Men, aveți experiență cu astfel de lucruri.
Ai venit la locul potrivit, dragă.
Când am început serialul,
am înregistrat împreună, poate și câte șase simultan în studio.
Și-au dat seama că erau interferențe prea mari între microfoane,
ca să nu punem la socoteală că abia reușeam să facem scenele
pentru că râdeam prea tare.
Nu de scenariu, ci de nătărăii din cameră care erau atât de talentați.
Ar face bine să-și țină gura.
Mai bine nu ți-ai mai face griji pentru gura mea
și te-ai îngrijora pentru astea.
Îmi amintesc prima zi la studio, era Cal Dodd,
era Lenore Zann, și era foarte tare.
L-am văzut pe Cal Dodd cum își încovoaie spatele și strânge pumnii
și apoi numele i-a pătruns în voce și-a zis:
„Ascultă aici, amice.” Și mi-am zis: „Bun!”
Am învățat că a crea voci pentru filme de animație
nu înseamnă să stai în fața unui microfon fără să miști.
De fapt, este implicată toată expresia corpului.
Nu poți cuprinde, cum nici eu nu pot,
înspăimântătoarea ciudățenie a milei lui Dumnezeu.
Ai fost reținut azi, pe doc.
Când mergem acolo, dacă vrei să o termini, și să termini repede,
lovește și lovește să ucizi.
Eu întrerup pe toată lumea, pentru că eu sunt Wolverine.
Se întâmpla ca Rogue să spună ceva foarte important
și eu să spun: „Ai terminat?
Mai sunt și alții care au de vorbit aici.”
Lasă filozofia.
Hai la cafteală.
La un moment dat îmi închideau microfonul.
Am zis: „Nu face asta. Lasă-l pornit, o să fie bine.”
Merg unde vreau eu să merg.
A fost magic.
A fost efectiv o atracție magică între noi.
Până la urmă ne-au despărțit,
dar foloseam toți același studio, așa că ne vedeam când veneam și plecam.
Toți ceilalți aveau și alte slujbe.
Foarte puțini sunt doar actori de voce.
În perioada în care făceam primele sezoane,
eu mai lucram la un serial, fix după colț de aici,
la Maniac Mansion,
un proiect al lui George Lucas.
Eu lucram Shakespeare
când am dat audiție pentru asta.
Tot primul sezon am fost în Stratford.
Aveam spectacole în fiecare seară.
Lunea era ziua noastră liberă,
așa că în fiecare luni mă urcam în mașină în zori
și veneam să înregistrez X-Men.
Ridică-te, ceață, și abate-ți dușmanul de pe cale.
Storm, stăpâna ta, îți poruncește.
În perioada aia făceam Kung Fu, cu David Carradine,
și, în principiu, eram numai noi doi,
încât lucram acolo 12, 14 ore pe zi
și înregistram X-Men efectiv în pauza de masă
sau într-o pauză care ar fi fost prânzul pe toată ziua.
Relaxează-te, Cyclops.
Atâta muncă fără joacă îl face pe Jacques un băiat plicticos.
Trebuia să conduc de la studio până la X-Men,
fără să știu că, de fapt, devenea un succes.
DIN SERIALUL TV DE SUCCES! AVENTURILE X-MEN
Cred că a mers din gură în gură
și am început să auzim treptat că oamenii îl urmăresc,
chiar și cei care de obicei nu urmăreau acest tip de animație
și că vorbesc despre asta.
Nu știi ce ai făcut.
Încă n-ai văzut nimic.
Personajele sunt emblematice acum,
dar atunci erau doar, cum să spun,
niște personaje fascinante, complexe,
cu un dialog foarte interesant,
un dialog cu profunzime
la care nu te-ai fi așteptat de la un serial săptămânal de animație.
Phoenix era o pasăre mitologică care a fost mistuită de foc,
dar se ridica mereu din propria cenușă.
Poate că asta reprezintă Phoenixul.
Speranța care nu moare niciodată.
Când s-a terminat, după cinci ani,
parcă nu știam ce să mai fac.
Nu mai mergeam la studio să îl creez pe el.
Dispare pur și simplu de pe fața pământului? Ce se întâmplă?
Mi-a fost dor de el pentru că...
mă regăsesc în el.
Mutra asta pocită nu s-a schimbat de sute de ani
și știi asta.
Așa că a fost grozav să revin la el.
Magneto nu o să-și schimbe planurile doar pentru că spunem „te rog”.
Omul tocmai a declarat război întregii planete.
Se poate termina într-un singur fel.
Eram toți entuziasmați.
Fără îndoială.
Nu cred că a fost cineva care să spună: „Nu știu.
De ce să facem asta?”
Am zis: „O, da, absolut. Să-i dăm drumul.”
A trecut prea mult timp, prietene.
Ce e foarte tare
e că e același studio
în care am înregistrat X-Men în anii '90.
Eu sunt Storm, stăpâna elementelor.
Îl prețuiesc într-un mod complet diferit.
Iar timpul petrecut în studio,
îl apreciez și îl iubesc mult mai mult.
Predați-mi băiatul sau îmi veți cunoaște furia!
Ador treaba asta.
Ador personajul ăsta.
Ador serialul ăsta.
Atunci să trăsnească, pentru că eu sunt fulger!
M-am întors și am revăzut serialul
pentru că voiam să mă asigur că voi fi fidel
personajului creat cu ani în urmă.
Îmi aduc aminte că totul mi-a revenit în minte.
Voi nu ați fost acolo când a căzut Genosha.
Cine mai moare, Profesore?
Jean? Nu ar fi prima oară.
Am văzut câteva episoade, printre care „Povestea lui Rogue”,
iar vocea mea e în mod natural așa oricum.
Așa că mi-am amintit foarte repede.
Și apoi, când am intrat în studio prima dată,
am avut emoții, pentru că mă gândeam: „Vai de mine. Oare mă mai descurc?”
Și efectiv în două secunde după ce am deschis gura
și am spus primele replici
mi-am zis: „Da.”
E ca o jachetă de piele foarte purtată, pe care o pui pe tine și ai plecat.
Mergeai mai încet decât melcii în sirop de arțar.
Hai să-l înhățăm acum, înainte ca băieții misterioși să-l mute din nou.
E amuzant cum replicile îmi rămân în memorie.
Unele dintre cele mai bune replici, ca
„Pari la fel de tensionat ca un motan cu coada lungă
într-o cameră cu balansoare.”
Și totuși, iată-te,
adus ca șoarecele de pisică.
Cable?
Chris Potter, care l-a jucat pe Gambit în serialul original...
Va puteți relaxa.
Gambit s-a întors.
...joacă personajul Cable, care este foarte important în acest sezon.
Știu tot ce am de știut.
Mașinăria aia mi-a ucis mama.
Trebuie să ne asigurăm că nu face asta și altcuiva.
Acum, după câteva secole, ți-ai găsit să faci pe tatăl protector?
Voi doi, terminați!
O să-mi fie dor de Gambit, dar îl ador pe Cable.
Sunt foarte încântat de direcția în care mergem.
Mă duc la război sau la circ?
La ce te așteptai? Piele neagră?
Mai sunt și mulți nou-veniți care aduc la viață personaje noi
și care ne dau noi perspective asupra personajelor din serialul original.
Mă numesc Gambit. Ține-mă minte.
Pentru acest serial
am primit o listă ciudată de personaje, toate cu nume false.
Cred că Gambit era Johnny sau așa ceva.
Iar referință era Chris Potter în rolul lui Gambit.
Mi-am zis: „Stai așa.”
Apoi m-am uitat la toți actorii și actrițele de referință.
Și-am zis: „Bun, ăsta e X-Men.”
Așa că m-am panicat.
Și am luat decizia probabil foarte proastă de a da audiție doar pentru Gambit,
pentru că nu fusese făcut cu un accent cajun real.
Adică, eu îl imitam
cu un prieten al meu din liceu.
„Ești un asasin sau un hoț?”, ne plăcea să zicem „mon ami”.
I-ați oprit pe răufăcători, ați salvat puștiul, v-ați întors cu bine acasă.
Gogoșile astea aveau mai multă nevoie de mine, mon ami.
Am luat lecții de franceză datorită lui Gambit.
Și probabil ăsta e cel mai caraghios lucru pe care îl pot spune.
Dar ni s-a dat voie să ne alegem nume.
Și eu am ales Remy, desigur.
Dar obișnuiam să semnez Remy LeBeau.
Și profesoarei mele i s-a părut drăguț.
Zicea: „Remy cel frumos.”
Și eu: „Da, asta am vrut să spun.”
Nu: „Vreau să fiu Gambit.”
Nu pot să cred că spun chestiile astea. Sunt așa încântat!
Mon ami, poate că Gambit nu trebuia să fie așa dur cu tine
în Camera Pericolelor, n'est-ce pas?
Dar cărțile sunt o nebunie.
Am mai fi aici să ajutăm supraviețuitorii dacă ne-ar păsa de propriile vieți?
Ne pasă de ceilalți. La fel ca multora, cred.
Am primit un e-mail dacă aș putea da probă pentru Charles.
ROSS MARQUAND PROFESORUL X
Și am fost în culmea fericirii, evident,
pentru că am fost mare fan al serialului din primii ani.
Sunt mutant. Telepatie. Cititor de gânduri.
Probabil le pot și controla. Le pot subjuga.
Îmi aduc aminte prima înregistrare. Am făcut câteva duble.
Și apoi a trebuit să mă opresc o secundă
și să mă uit la scenariști,
la producători, la directorul de casting și la regizor.
Și am spus:
„Nu pot să vă spun cât mă bucur să fac parte din asta”,
pentru că datorită acestui serial am devenit actor de voce
și, de fapt, datorită lui fac actorie în general.
Serialul ăsta a fost atât de important pentru mine când eram copil.
Numai faptul că s-a închis cercul acum, peste 30 de ani.
Acum sunt adult și pot să împart această poveste frumoasă
cu nepoatele și nepoții mei, care au aproape aceeași vârstă.
Este incredibil.
Și sunt atât de recunoscător că fac parte din asta.
Ajută lumea să vadă că, fiind diferiți, împărtășim cu toții ceva.
Tu ești el!
- Tu ești... - Magneto.
Eu nu am crescut cu serialul original
așa cum au făcut mulți contemporani ai mei.
Deci, pentru Magneto, echipa mi-a dat o listă de episoade.
Mi-au zis: „Aici ai lista celor în care apare personajul tău
pe care ar trebui să le vezi ca reper.”
Așa că am început să văd cât am putut de mult
ca să înțeleg și serialul și personajele.
Așa că știam contextul.
Căutându-l pe David,
care l-a dublat în serialul original, mi-am zis: „Era englez-canadian
și avea experiență în teatru.
Experiența și pregătirea lui nu erau diferite,
iar vocea lui era cumva tot de tenor, ca a mea.”
Așa că mi-am zis: „Cred că, de fapt, pot să mă apropii de ce a făcut el.”
Intențiile mele nu au fost să creez tensiuni sau certuri.
Bine, dovedește-o.
Las-o pe Jean să-ți scaneze mintea, să-ți vedem planurile.
- Scott, nu. - Ce?
Chiar dacă simt că intențiile lui sunt sincere,
le simt azi, la ora asta, în clipa asta.
Știam serialul original
pentru că în anii '90 a avut succes și era distractiv.
Ca pentru majoritatea actorilor de voce,
pentru mine a început cu o audiție.
Ți se trimite copia, o citești și zici: „O, Doamne, îmi place asta.
Chiar mi-ar plăcea să fac asta.”
Și apoi te dedici cu tot sufletul.
Și dacă ai noroc, se întâmplă să te potrivești cu rețeta lor.
Așa cum spuneai tu, Scott.
Pentru ce am luptat toți anii ăștia,
dacă nu putem să ne trăim viața cum vrem?
Echipa se descurcă.
Fiul nostru are mai multă nevoie de noi.
În sinea ta știi asta.
Mă bucur atât de mult să trăiesc în pielea acestui personaj
care are atâta complexitate și trăiește atâtea
în fața unor roboți gigantici și a unor ticăloși odioși
și a tot ce se întâmplă în X-Men în acest sezon,
care este foarte intens.
Analizele lui Beast nu vor schimba faptul că sunt mama lui Nathan.
Știu. Nimeni nu spune asta.
Doar...
Acum că Profesorul și Storm nu mai sunt
și cu Magneto aici,
e greu pentru toată lumea.
Nu am crescut cu serialul, așa că nu știam personajele
ca alți copii.
Rogue, Profesorul ne-a încredințat
visul său, al conviețuirii între oameni și mutanți.
Trebuie să fim atenți, chiar dacă lucrurile par să meargă bine.
Am dat probă pentru Scott Summers, Cyclops.
Căutau o potrivire foarte bună de voce.
Mă cheamă Cyclops. Sunt cât se poate de bun.
M-am descurcat.
Dar Meredith Layne, directoarea de casting și regizoarea de dublaj pe acest proiect,
știa că pot mai mult și m-a chemat din nou
cu subtextul, cred: „Ray, de data asta ia-o în serios.”
Așa că am luat-o în serios.
Am început să înțeleg cine e personajul ăsta, să caut clipuri.
Iar cu Cyclops al lui Norm Spencer
nu prea eram familiarizat la început.
Dar când am început să urmăresc serialul original
și mai ales interviurile lungi cu Norm despre serial,
le-am ascultat, practic le-am devorat
și m-am îndrăgostit de tip.
Cred că este o tragedie că l-am pierdut
chiar înainte de acest serial.
Cred că ar fi adorat să aibă ocazia să fie cu prietenii lui
încă o ultimă dată.
Și îi dedic lui rolul meu.
Fiecare generație are perspectiva ei despre Cyclops,
are ideile sale despre ce ar trebui să fie.
Și sper doar că pot să îi mulțumesc pe cât mai mulți dintre acești oameni.
La mine, ai mei X-Men.
X-Men este o poveste despre mutanți.
O poveste despre străini.
O poveste despre oameni care protejează o lume care se teme de ei și îi urăște.
Dar acești mutanți, acești Homo superiors
care au evoluat dincolo de Homo sapiens sunt oameni.
În inimile lor, în sufletele lor sunt oameni.
Se îndrăgostesc. Simt invidia.
Simt remușcarea.
Simt afecțiunea.
De fapt, este o poveste incredibil de emoționantă între personaje
care scot scântei când se ciocnesc.
Și asta nu doar în aceste scene de acțiune incredibile,
dar și în drama umană din spatele fiecărei relații.
M-ai rănit.
Și tu pe mine.
De nenumărate ori.
Amândoi.
Dar nu ne-am abandonat niciodată.
Îmi plăceau scenariile.
Le puteai înțelege la atâtea nivele.
Și m-a interesat mereu mitologia, de când eram copil.
Deci, pentru mine, îi vedeam ca arhetipuri
și aproape ca pe zeii și zeițele grecești sau romane.
Părinții tăi nu știu, nu?
E un fel de energie solară.
Încă încerc să o deslușesc.
Mă face puternic, totuși. Foarte puternic.
Atunci când fac asta îmi amintesc că sunt diferit.
Că îi mint.
Să fiu un X-Man, Jubilee?
Nici nu vreau să fiu eu însumi.
Scenariile pe care le-am avut timp de cinci ani au fost incredibile.
Și continuă.
Noi...
am avut un vis.
Charles.
Da. Un vis care ne-a făcut familie.
Și, ca acel vis, dacă ai o familie...
merită să lupți pentru ea.
Cred că ce era interesant pentru noi toți
care suntem recunoscători să fim invitați înapoi în serial
este că vrem să vedem înspre ce merge acum,
pentru că 30 de ani mai târziu sunt alte preocupări,
alte aspecte ale societății
care sperăm să fie incorporate în serial.
Și vom vedea cum se confruntă X-Men cu tot ce există astăzi,
pentru că asta va atrage fani noi, ca și pe cei vechi.
Acele teme ale pierderii și însingurării, ale iubirii și suferinței,
acelea sunt teme care pot fi adresate
și pot fi înțelese de oricine și la orice vârstă.
Și cred că suntem cu mult mai sumbri, mai realiști
și mai umaniști în abordare decât oricând altcândva.
Nimic din tot ce e în jurul nostru nu ar fi fost posibil
fără X-Men.
Traiectoria generală aici a fost diferită de orice altceva la care am lucrat.
La început de tot,
am vrut să fie 100% ca și cum nu s-ar fi schimbat nimic.
Este exact aceeași distribuție, care sună exact la fel.
Apărați-vă stăpânul!
Puștiule, stai jos!
Erik!
Și cred că ce am învățat mergând înainte a fost
că tipul și stilul de interpretare și actorie
care erau prevalente în serialele animate din anii '90
nu mai funcționau cu publicul de azi.
Suna puțin de parcă încercam să imităm o capsulă a timpului
a unei vremi trecute.
Și cred că au luat decizia bună să înceapă să reformuleze
și să vină spre stilul de interpretare al anilor 2020.
A fost cea mai multă grijă și gândire
pe care le-am văzut puse în orice proiect la care am lucrat.
Lumea se schimbă, și ce dacă?
Noi vom face ce știm.
Vom crede, nu într-un vis sau în puterile noastre,
ci unul în altul.
Este un urmaș spiritual, nu?
Așadar, având perspectiva minunată de a fi un fan,
cunoscând materialul sursă și putând să spun:
„Asta mi se pare bine.
Asta ar putea plăcea publicului.” Sau...
„Scenariul spune asta.
Simt că asta onorează scenariul.
Scenariul onorează benzile desenate.” Toate merg împreună.
Există multă presiune, dar când îți place ce faci
și când ții la proprietatea intelectuală și la materialul sursă,
toate celelalte voci tac.
Chiar dacă șansele sunt mici,
cărțile sunt mereu în favoarea X-Men.
În anii '90, când scenariștii au fost aduși să lucreze la serial,
nu știau nimic despre X-Men.
Iar eu știam prea mult.
Așa că a fost echilibrul perfect
pentru că ei știau să creeze intrigi grozave între personaje.
Iar eu știam cui îi place asta, cui nu îi place cealaltă,
cine ura pe cine, cine e frate, soră, toate astea.
Și puteam să le dau toate astea să citească.
Atunci aveau și manualul Marvel.
Deci, împreună,
am reușit să alcătuim niște povești grozave
care să fure inimile fanilor.
Și apoi, și oamenii obișnuiți puteau să cunoască mitologia
și să se bucure de serial.
Cum a spus Arhimede când a descoperit principiul fluidului dezlocuit:
„Evrika!”
Am lucrat la alte seriale de acțiune
și tindeau să fie mai mult despre subiect și acțiune.
Și începeam fiecare episod
începând să ne gândim despre a cui poveste este vorba
și cum putem dezvălui mai bine personajul?
Cum putem crea cea mai profundă, intensă poveste despre Storm sau Rogue?
Am început să ne gândim la ei ca la ființe adulte
și apoi ne-am gândit la ei ca oameni cu superputeri.
M-am dedicat echipei X-Men din adolescență,
niciodată nu mi-am permis o viață dincolo de muncă.
Și dacă privești fiecare individ X-Men
din echipa de bază din X-Men: Serialul animat,
fiecare dintre ei era cel mai bun la acea putere incredibilă, nebunească
pe care o avea fiecare.
Dar era și cea mai adâncă tristețe a lor.
Rogue avea puteri incredibile,
dar dacă ar fi schimbat puterile cu Wolverine, ar fi fost fericită
pentru că ar fi putut atinge oamenii.
Nu ar fi fost nevoie să scoată ghearele decât dacă trebuia.
Povestea lui Rogue ar fi fost diferită.
Iar dacă Wolverine nu ar fi putut atinge oamenii, ar fi trăit în pădure.
Nicăieri nu e ca acasă.
Pe Cyclops nu îl poți privi în ochi.
E tipul corect, care vrea să facă totul cum trebuie,
și are un scut între el și întreaga lume.
Pentru fiecare dintre ei, acel lucru „foarte tare”
este cel care îi întristează și îi bântuie cel mai mult.
Unii îi numesc ciudați,
unii îi numesc monștri,
dar pe întreaga planetă sunt cunoscuți ca mutanți.
Nu am aflat cât succes avea serialul
decât acum vreo doi, trei ani,
când am fost invitați la niște turnee Comic-Con.
Eram la aeroport, plecam spre un Comic-Con,
și trebuie să treci pe la vamă în Canada, să mergi în SUA.
Și grănicerul american mă întreabă: „Unde mergeți?”
I-am spus în ce oraș merg.
Zice: „Ce faceți acolo?”
I-am spus: „Merg la Comic-Con.”
Și zice: „Comic-Con?”
Zic: „Da, sunt invitat. Sunt unul dintre X-Men.”
Și începe să cânte tema muzicală.
Și i-am spus: „Eu îl interpretez pe Beast.”
A fost foarte încântat.
Și albastru roșește, draga mea.
A fost un soi de reuniune pentru noi toți
și a fost grozav să ne vedem după 25 de ani.
E o legătură puternică între noi.
Ne-am dus în Țara Galilor, pentru Dumnezeu!
E minunat.
Ce contează e fericirea pe care o vezi pe fețele oamenilor.
Când am ajuns la LA, am fost la LA, mamă!
Atunci am aflat
cât de mult schimbase viețile atâtor oameni.
Am intrat în camera verde din Los Angeles pentru eveniment,
fără să știm ce public era acolo.
Și apoi ne-au chemat pe scenă, ne-au anunțat
și am ieșit de după o cortină pe scenă.
Și erau, mi s-a părut,
câteva mii de oameni într-un centru de conferințe,
înghesuiți, în picioare.
Pentru mine a fost copleșitor.
Au venit la mine oameni care au spus că le-am bucurat copilăria.
Era cel mai bun moment când se puteau uita sâmbăta dimineața.
Mi-au vorbit oameni despre cum personajul lui Rogue,
sau al lui Gambit, sau al lui Wolverine
i-a ajutat
în anumite situații când erau copii.
Copii care poate erau scunzi sau erau agresați,
atunci când îl vedeau pe Wolverine cum nu răbda prea mult de la nimeni,
copiii vedeau asta ca ceva
ce puteau integra în propria lor încredere.
Nu mă ascund de nimeni, puștiule.
Asta e lupta mea acum.
Oamenii vin și spun: „Mi-ați bucurat copilăria.
Mulțumesc mult. Nu pot mulțumi destul.”
Ce frumos!
Am crezut că facem ceva distractiv.
Deși era ceva foarte specific și semnificativ pentru acele vremuri,
nu am crezut că atingem oamenii
într-o asemenea măsură.
Suntem canadieni. În majoritatea timpului suntem modești
și am fost șocați, uluiți
că munca noastră a putut avea efect asupra unui număr atât de mare de oameni.
Și încă suntem și astăzi.
Ne place să ne întâlnim fanii și înseamnă mult pentru noi.
Le mulțumesc mereu fanilor că au susținut serialul
și l-au susținut pe acest fan ca să-l difuzeze la televizor
pentru a arăta întregii lumi că poți face un lucru mai sofisticat
decât ce se făcea în anii '90.
Adică să nu subestimezi copiii, ci să-i apreciezi.
Vor vedea exploziile și razele laser
și toate astea.
Dar când îl văd în reluări, prind mai mult din subtextul pentru adulți
pe care l-am pus acolo, și funcționează.
De ce ne urâți?
Ce v-am făcut noi?
V-ați născut.
Luați-o!
Nu ai fi așa curajos dacă n-aș avea mâinile legate.
În cazul meu, serialul original mi-a definit X-Men.
Și până la un punct, mi-ar plăcea să devină, pentru alți copii
și alți adulți și alți adolescenți
un loc în care să se vadă pe ei și ai lor X-Men.
Pentru că fiecare generație are propria imagine despre un supererou
și sunt atâția copii care nu îi știu pe X-Men cum îi știam eu.
Și sper ca văzându-i în această formă
să fie la fel de încântați cum am fost eu.
Nu mai trebuie să trăiți în întuneric.
Nu mai sunteți proscriși.
Există uneori tendința la programele pentru copii
de a crea o versiune idealizată a vieții unui copil,
ferită de trauma lumii.
Știm că nu este o realitate.
Nu era adevărat în anii '90, când îi urmăream eu,
și cu siguranță nu este astăzi,
cu accesul tuturor la internet și social media.
Copiii văd lumea din jurul lor.
Văd rasismul din lumea noastră.
Văd calamitățile climatice din lumea noastră.
Văd tulburările sociale.
Și cred că serialul este un loc în care copiii
să aibă o supapă pentru aceste emoții,
să îi facă să simtă că nu sunt izolați și singuri
în fața acestor anxietăți,
că sunt lucruri pe care le trăim cu toții
și că, la fel ca X-Men, le putem depăși împreună.
Cea mai puternică parte din poveștile cu supereroi,
fie că sunt povești SF, fie că sunt povești de groază,
este că ne permit să privim poveștile oamenilor
și să vedem părțile dificile și să nu facem oamenii să se simtă vizați.
Pentru că nu este vorba despre acest grup.
Este despre supereroi. Despre extratereștri.
Despre supranatural.
Deci putem vorbi despre multe lucruri
într-un mod care să nu facă pe nimeni să se simtă
antagonizat sau criticat.
Poți face ca oamenii să privească și să spună:
„Se confruntă cu ce m-am confruntat și eu.”
Sau, să sperăm, în schimb:
„Asta seamănă cu ce am făcut eu
și poate că nu e cel mai bun mod de a trata oamenii.”
E drept, șansele sunt mici, dar, dacă ne sincronizăm perfect,
poate lumea noastră nu va avea soarta dinozaurilor.
Cred că aceste povești sunt un loc frumos de întâlnire a copiilor cu adulții
pentru a se confrunta cu întâmplările vieții.
Chiar dacă sunt povești fantastice, temele sunt umane.
Ce sunt demonii, dacă nu reflectarea fricii și rușinii noastre?
Avem nevoie de eroi mai mult ca niciodată.
Și cred că este momentul să mergem în profunzime
și să ne găsim eroul intrinsec, eroul personal pe care îl purtăm în noi,
și nevoia de a face bine pentru noi înșine,
unii pentru alții, pentru planetă.
Este universal.
Este un mesaj universal.
Și traversează istoria,
pentru că în istorie, evident, au fost mereu probleme cu țările,
naționalitățile, rasele, genurile,
oameni care încearcă să dezbine
când, de fapt, avem nevoie să lucrăm împreună.
Trecutul meu e prea pătat de greșeli.
Și al meu era, mai știi?
Dar X-Men tot m-au acceptat.
Chestia e că nu le-am cerut încrederea.
Le-am câștigat-o.
Este despre toleranță.
Despre modul în care poți iniția un dialog pentru a vorbi cu cineva,
în care poți asculta,
chiar dacă nu ești neapărat de acord cu interlocutorul.
Dar să îl asculți, să înțelegi cine este ca om,
să poți comunica așa cum are nevoie,
poate să îți asculte punctul de vedere.
Charles Xavier mi-a încredințat visul său
și nu e nevoie ca voi să îi iubiți pe cei ca mine sau să-i priviți ca pe ai voștri,
ci doar să acceptați că este o lume a tuturor,
cu un viitor comun,
și că ai mei, ca și ai voștri, au dreptul să trăiască în ea.
Îmi place faptul că X-Men reprezintă toleranța,
intoleranța, prejudecata, găsirea familiei,
tribul, acceptarea de sine în proprietatea intelectuală.
Și faptul că nu evităm asta în serial,
ceea ce cred că a fost făcut foarte bine de la bun început,
cu asta sper să rămână oamenii din serial.
Așteptați, echipă.
Nu putem renunța.
Nu, Rogue.
Vom face ceea ce am tot rugat omenirea să facă.
Nu vom mai lupta cu viitorul.
Și-l vom accepta.
Și apoi cred...
Cam așa ceva.
Subtitrarea: Alexandra Ionita