Samexistens är aldrig friktionsfritt.
Därför håller jag utbildning så högt, för mina X-Men.
Deras hjältemod lär oss nåt oerhört viktigt:
Att universum är mycket gammalt och att vi allihop är väldigt unga.
Vi föddes alla ur uråldrigt stjärnstoft och är därför atomens barn.
Med Disney+ fick jag möjlighet att gå in till Kevin...
...och pitcha alla möjliga tecknade idéer.
Det första jag sa var: "Vi återupplivar X-Men: The Animated Series."
Den tv-serien gjorde djupt intryck på mig.
Den ligger alla varmt om hjärtat-
och har fått många att älska tecknat.
Jag minns när "Night of the Sentinels" kom ut på vhs.
Jag nötte ut den. Det var första mötet och kärleken var omedelbar.
Banbrytande. Jag längtade efter varje avsnitt.
X-Men är en fantastisk allegori.
Att vara annorlunda har alltid framställts trovärdigt.
Hur skulle omvärlden faktiskt reagera?
Det känns realistiskt. Det handlar om att bli förföljd.
Att försöka hjälpa dem som hatar en. Det är tungt.
Vi får uppleva det tillsammans med dem, hur deras relationer påverkas.
Det speglar vår tid.
Det var en ungdomsserie som inte var nedlåtande.
Det är både serietidningens och tv-seriens styrka.
De äldsta serierna av Stan Lee-
visar att X-Men fick dem som kände sig isolerade-
som farit illa, att känna igen sig. Det gjorde jag.
Du ville väl bli botad?
Det finns inget botemedel mot den man är.
Jag älskade seriefigurerna-
som faktiskt räddade oss när vi var barn.
De blev vännerna vi inte hade, eller var bara roliga hjältar vi såg på lördagarna.
Då snackar vi, hårbollen.
Jag kunde respektera budskapet:
"Livet är inte enkelt, men man klarar det tillsammans med andra, en egen familj."
"Man kan göra skillnad."
Det händer gång på gång att de olyckliga och vilseledda skaffar sig syndabockar-
och skyller sina egna problem på dem som är annorlunda.
Den ondskan måste bekämpas.
Grundtanken var att blåsa nytt liv i tv-serien, inte att göra om den.
Många lär säga att det är den tecknade serien.
"Fortsättningen på min barndoms älsklings- serie, som jag vill att mina barn ska se."
"Vad tänker de hitta på?" Vi resonerar likadant.
Vi är fansen som tänker: "Vad vill vi göra?"
"Om tv-serien hade fått fortsätta, vad hade den då handlat om?"
Det är svårt att se honom lämna oss.
- Men det är enda sättet. - Kan han komma tillbaka?
Det drar igång direkt-
och tar vid där det slutade på 90-talet.
Vi söker oss framåt, serietidningen trogen-
men med tv-seriens nostalgifaktor.
Akta huvudet!
Vi ville inte bara hylla originalseriens stil-
utan väcka folks minnen av den.
Himmel och pannkaka. Vi måste varna de andra.
Därför har regissören Larry Houston varit konsulterande producent-
och även paret Lewald, som var showrunners förr.
Disney+ började visa tv-serien 2019-
och gensvaret från fansen var otroligt-
men vi hade inte hört att nåt var på gång förrän det var på gång.
Ja, de var väldigt hemlighetsfulla och sen ringde de.
"Nu blir det av. Vi har väldigt många unga och kreativa entusiaster."
"Vill ni och Larry vara konsulter?"
Jag kunde knappt tro det.
X-Men '97 var namnet eftersom den tog vid där den gamla hade slutat.
Jättekul och spännande.
Trask vill hellre ha krig än samarbete. Alla vinner när han misslyckas.
Du låter som Charles. Han hade blivit stolt.
Tack, dr Cooper, men det var ett lagarbete.
När vi ringde dem första gången och sa att vi skulle göra serien-
berättade de att de hade ringt Stan Lee när de skulle göra originalserien.
Nu sa de som Stan sa då: att de trodde på att vi skulle göra dem stolta.
Jag vet att jag varit tvär på sistone...
Jag kunde inte se X-Men utan professorn. Jag trodde ansvaret var mitt.
Men hans dröm behöver inte mig. Den har ju er.
Min superhjältevärld började med grekisk mytologi och egyptologi.
Det jag läste var i princip fantasy. Sen upptäckte jag serietidningar.
Den första var Iron Man.
Sen blev det X-Men, Spider-Man, allihop.
Jag var som besatt, och eftersom jag var enda barnet-
så var jag verkligen mutant.
Jag pluggade på Hoftsra på Long Island-
och blev en mycket framgångsrik leksakstillverkare.
Den första leksaken som jag ville göra tv-serie av var X-Men.
Tanken var att om nåt var så spännande skulle inga barn känna sig annorlunda.
Jag pitchade X-Men, och Stan Lee var med, men ingen fattade.
De försökte göra tv-serie av X-Men under hela 80-talet-
men ingen i Hollywood trodde på det.
"Superhjältar, sånt blir aldrig populärt på tv."
Så det blev inget.
Det låter som en helt vanlig dag.
Ja, och vi tar oss an den på vårt vanliga vis - som en familj.
På Marvel Productions på 80-talet hade jag två chefer:
Stan Lee och Margaret Loesch.
Margaret trodde på X-Men-idén.
Sex år senare blev hon vd på Fox Kids Network.
Nu var det hon som bestämde. Hon ringde mig, Will Meugniot, Eric, Julia med flera-
och sa att nu skulle X-Men bli tv-serie. Hon var vår egen hemliga superhjälte.
Hör ni applåderna? De älskar er! Håll er till mig, så blir ni stjärnor.
Hennes chefer trodde inte alls på X-Men.
Hon fick göra 13 avsnitt och utebliven succé innebar avsked.
Den risken tog hon.
Du fick göra 13 avsnitt, en säsong, och jag var manusförfattare.
Sen miste vi jobbet.
Alla blev av med jobbet i juli, augusti när vi var klara.
I januari visades serien och gjorde succé.
Blir inte tittarsiffrorna högre för varje avsnitt, lägger jag ner serien för gott.
Kontrollrummet!
Nu är det showtime!
Vi jobbade med annat och de ville att vi skulle göra en säsong till.
Hälften kunde, andra inte. De kom så fort de kunde.
Tittarsiffrorna är skyhöga!
Då visste vi inte hur populär serien var.
Det fanns inget internet. Vi hade bara tittarsiffror.
Den första säsongen var viktigast.
Vi behövde höga tittarsiffror för att få fortsätta.
Vi fick göra en andra säsong, men vi hängde löst-
och hade verkligen ingen aning.
Vi visste inte att massor av människor följde serien och älskade den-
förrän Julia frågade en god vän där, Charlotte Fullerton-
om det kom nån beundrarpost.
Jag hade vägarna förbi Fox Studios och frågade om responsen.
Vi visste att tittarsiffrorna var höga, men inget om vad tittarna tyckte.
Korridoren var full av de där stora kartongerna som brevbärarna har.
- Massvis, och proppfulla. - Med beundrarpost.
Travade så långt man kunde se, från golv till tak. Allt var beundrarpost.
Föräldrar skrev och tackade. "Mitt barn har levt upp."
"Han har insett att han inte är ensam."
När jag gjorde reklam för serien sa jag att såna är vi allihop.
Och det bästa beviset på det var X-Men.
På 90-talet skulle allt vara som Scooby-Doo.
Vi ville att barn och ungdomar skulle se att det här inte var som allt annat.
Det här är annorlunda.
- Såg du vad hon gjorde? - Ja, Rogue kan ta karlar.
Vi kunde ha ihjäl en rollfigur i första avsnittet, låta flickan jagas av en robot.
Jag måste gripa mutanten.
Vi gjorde så med flit, för att öka spänningen.
Vi ville fånga tittarna och få dem att bänka sig varje vecka.
Bättre blir det inte!
Det finns nåt i handlingen som håller en på helspänn-
och känner att man bara måste få veta hur det ska gå.
Jag skyndade hem från skolan för att se varje nytt avsnitt.
Det var nog den första riktiga serien som jag följde.
Vartenda avsnitt slutade olidligt spännande.
Den hisnande känslan av att fortsättning skulle följa upplevde man varenda dag.
Så upptäckte jag serievärlden. Jag såg tv-serien och ville läsa serietidningar-
för att få se mer. Inte bara X-Men, utan varenda serietidning.
Och när jag började träffa manusförfattare och regissörer-
kom serien ofta på tal som tidig inspirationskälla.
Kärleken till tecknat för dem som växte upp på 90-talet-
var just den tv-seriens förtjänst.
Vi har åstadkommit en stor seger.
90-talsestetiken är så väldigt förknippad med formspråket som de använde-
men också hur den känns. Man känner den tiden. Det vill vi också åstadkomma.
Ladda mig, Cyclops!
Mycket muskler.
Seriefigurer som ser ut som i serietidningarna.
Jim Lees stil var förebilden när tv-serien gjordes.
Den har vi också använt som inspiration.
Serierna var förstås mycket mer detaljrika och mycket mer stämningsmättade.
En väldigt påtaglig värld. Som rörliga serietidningssidor.
Hög kontrast, svarta skuggor - det blev så levande.
De tog inga genvägar. Titta bara på Storms hår.
Väldigt detaljerat, väldigt mycket jobb. Ett unikt kännetecken.
Det är så snyggt. Det ger en intensiv nostalgikänsla, och det är en hyllning.
Vilken kick! En gång till!
Animationen går fram med stormsteg, inte bara tekniskt, utan stilmässigt.
Det handlar inte bara om datoranimation-
utan också om själva regin.
Emi och Chase är avsnittsregissörer och regisserade vartannat avsnitt.
Jake satte tonen i första avsnittet som de sen följde.
Det gäller att hamna rätt.
Sånt som kändes töntigt i originalserien är inte det.
Det kan ha varit en budgetfråga. Vissa saker återanvänds.
"De hade inte råd med omtagningar." Det har vi frågat Larry om.
Det var ont om tid och måste bli klart.
Nu när vi har både möjlighet och budget, vad vill vi då lägga tyngdpunkten på?
Bara det visuella? Bara handlingen?
Vi var rörande eniga om att publiken ska få känna som vi gjorde som barn.
Rogue ställer alltid upp för Gambit.
Jag vill skapa nåt med lika mycket tyngd som det jag inspirerats av.
Vi har ju alla våra föregångare att tacka.
Om jag ändå hade bett professorn visa hur han lyckades.
Vissa saker får man lära sig på egen hand.
Vi är X-Men-fans, allihop, och vill framhäva dem.
Vi tvingas vara kreativa och lista ut hur vi visar det på bästa sätt.
Hur kan vi bli slagkraftiga?
Särskilt när det gäller action. Sånt vill vi gärna förbättra.
Hur kan vi ge varje liten actionbit rejäl tyngd?
Animationen utvecklas, ribban höjs.
Hur håller man samma nivå utan att förlora den nostalgiska känslan?
Snacka om att allt var enklare förr!
- Vi måste försöka ta oss härifrån. - Det är ju rena nostalgitrippen!
Det utspelas 1997. Vi vill vara tidstrogna.
Hur såg biofilmerna ut 1996-1998? Hur filmades actionscener?
Hur gjordes tv-animeringar? Vilken optik användes?
Vad ansågs vara filmiskt, banbrytande? Sånt är bra att veta-
för det ger den där genuina känslan som präglade tv-serien.
Trots att en tecknad platt bakgrund ger ett platt intryck-
så följer vi det till nästan 80 procent.
Men det som skiljer serierna åt-
är att vi struntar i det ibland för att få rätt känsla.
Så i svulstiga scener med strider och slagsmål-
och även där det är stora känslor, har vi gjort det mer tredimensionellt.
Och där var samarbetet med Studio Mir, som gör mycket anime, avgörande.
Det var den tidens främsta teknik-
och det bästa man kunde göra då.
Vi måste också prestera på topp, ribban ligger högt.
Vi kan redigera scenerna digitalt och liksom lägga på ett filter.
Vi funderade på ett biofilmsfilter för att efterlikna 90-talsfilm.
Med lite av fladdret som med riktig film.
Skrovligare ljud och mer svärta i det svarta.
För min del får det gärna vara mer som en biofilm från 90-talet.
Och så är det ju vidfilmsformat, så det måste se mer filmiskt ut.
Titta där!
De har renoverat sen Gambit var här senast.
Vi ville hylla paret Lewalds och Larrys tidigare insatser. Det fick inte bli-
en tävling i töntighet.
För tänk vilken otroligt vacker värld de hade skapat-
som påverkade en hel generation.
Vi har ett stort ansvar och ett spännande arbete. Jag kan knappt bärga mig.
Vi X-Men vet att man ska förvänta sig det oväntade.
Musiken är väldigt viktig.
När man hör signaturmelodin nu är det fina inte att den låter ny-
utan att det verkligen är en hyllning till och förstärkning av originalet.
Musiken är oerhört viktig.
Jag växte upp på 60-talet, då tog det en bråkdels sekund att känna igen nåt.
Vi ville absolut ha nåt som stack ut och var kraftfullt och pådrivande.
På 90-talet fick jag en helg på mig, 2-3 dagar, att teckna inledningen.
Den skulle vara 1 minut och 4 sekunder. Jag gjorde 2 minuter.
Jag lät bara fantasin flöda och tecknade för brinnande livet.
Sen tog vi bara mina två minuter-
och trimmade bort hälften: kvar blev det alla känner till.
Bilderna kom före musiken.
Sen var vi tvungna att få musiken att passa till det höga tempot.
Om jag inte missminner mig så var det den trettonde versionen av musiken vi tog.
De första tolv funkade inte alls.
Det satt inte.
Så det tog sin tid, men i slutänden blev det riktigt bra.
Originalserien tog upp ämnet fördomar, men utan att fördumma eller förenkla.
Man berättade helt enkelt något mycket viktigt.
Och det måste vi också göra.
Ditt hjärta slår för mig, men jag kan inte känna det.
Du fyller allt du rör med energi, men inte mig.
Allt handlar om människor.
Seriefigurerna ledsagar manusförfattarna.
Relationerna är det som styr. Det handlar om känslor.
Omvärlden är kaotisk-
men det är medmänskligheten och kärleken till varandra som blir deras räddning.
Nu måste vi vara starka, för teamets skull och för alla andra mutanters skull.
- De behöver nytt hopp. - Professorns strategi.
Det är i kristider man måste drömma.
Målet var att anlita-
så många som möjligt av de ursprungliga skådespelarna.
Vi ville ha hög kvalitet.
Därför lät vi teaterskådespelare provspela-
i stället för röstskådespelare som bara jobbade med serier.
Vi ville ha skådespelare som hade brett register-
och inte lät som alla andra.
Det tillförde karaktär och kvalitet, för de blåste liv i figurerna.
- Tröttnar du aldrig på din egen röst? - Inte när jag pratar om dig.
Jag visste ingenting alls om X-Men.
Jag hade inte hört talas om X-Men, det hade nog bara George Buza.
Vi fick inte veta vad vi provspelade för. "Project X", sa de. Jag läste och läste...
...X-Men!
Så främmande och ändå så bekant.
Jag köpte mycket serietidningar som barn.
Jag minns när den första X-Men kom ut. Jag såg den i tidningskiosken.
Jag minns att jag läste den och förstod att jag provspelade för X-Men.
Det tycks vara lätt att spåra.
Det hade kunnat vara Star Wars.
Den rollen, just då i min karriär, var en riktig höjdpunkt.
Du är ett konstverk.
De flesta av oss hade haft en hel del teaterroller på 90-talet.
Jag var mycket seriös.
Film, tv, teater, radio.
Jag var sångare. Jinglar var mitt gebit.
Jag bodde i Toronto, sjöng i New York och Chicago.
Jag har en gedigen teaterbakgrund.
Jag hade gjort lite reklamjobb.
Men min allra första provspelning för en seriefigur var den här.
Min agent här i Toronto sa: "Lenore, du måste provspela för en ny serie."
"De söker en sexig, beslöjad röst med sydstatsaccent."
Jag hade spelat sydstatare på film och tv-
men jag gick inte dit. Jag var inte intresserad.
- Professorn har gett oss ett hem. - Vi som är envisa fattar lite trögt.
Efter några månader ringde telefonen.
"Lenore, de har fortfarande inte hittat rätt skådespelerska, eftersom det är du."
"Skärp dig nu och provspela." Så det gjorde jag.
Jag klev in, satte på mig hörlurarna. Producenterna satt i Los Angeles.
Jag tittade på bilden och tänkte att det grejar jag.
Och sen sa jag bara:
"Pappa ville ta livet av sig när han fick veta att jag var mutant."
Och sen började alla skrika.
"Låt henne inte gå! Det är Rogue."
Det här blir skönare än jag trodde.
Vi visste direkt. Det var likadant med Wolverine.
Den här är min.
Jag fick se en bild. De sa att han var kanadensare, och det var ju bra.
Första repliken löd: "Ditt äggsugande slödder!"
"Du ska alltid reta dem som är kortare än du. Jag är kortare, reta mig!"
De ville ge mig fler repliker direkt. Det var som om det varit förutbestämt.
Kalla mig Wolverine.
Wolverine. Så impulsiv.
Jag kände igen mig i Hank.
Jag blev mobbad i skolan. Jag var stor och tjock.
Det blev ofta bråk på skolgården, men det var då jag lärde mig-
att den som slår tillbaka får skulden. Så man måste tänka efter-
lugna ner alla och gå sin väg. Det gör Hank.
Vi är inget hot mot mänskligheten, utan en del av den.
Han vägrar använda sina superkrafter om det inte är absolut nödvändigt.
Han resonerar hellre än att använda våld.
Men när han gör det är han farlig.
Jag åkallar ovädrets alla makter!
Jag skulle få provspela för min första tecknade roll.
Jag var i Stratford och spelade Shakespeare.
Det var bara en dag jag kunde komma.
Allt kändes väldigt stressigt, och jag undrade varför jag var där-
och vad jag skulle kunna tillföra.
Och sen sa de att hon var drottning. Vem hon än är, så kan jag spela drottning.
Jag måste hålla känslorna i styr, annars löper krafterna amok.
Hon passade mig som hand i handske.
Jag har aldrig varit lågmäld. Stora gester, annars får det vara.
Jag är fri!
Jag tycker om Nightcrawler.
Det betydde mycket för oss.
De bad mig komma-
och plötsligt på ett ställe förstod jag vem han var.
Passionerad men samtidigt andlig. Ömsint men också våldsam.
Jag var klar och det blev tyst.
Jag tittade på regissören Dan Hennessey som var tyst, såg på mig och sa:
"Han är väldigt passionerad, va?"
"Vill du ta om det?" Så gick min provspelning till.
Och det fanns nåt i manuset, i det dubbelbottnade, som tilltalade mig.
Jag är överväldigad. Ni X-Men är vana vid sånt.
Då har du kommit rätt!
I början av serien var vi sex stycken tillsammans i studion samtidigt.
Det blev för mycket ljud som togs upp mellan mikrofonerna-
för att inte tala om att vi knappt fick nåt gjort för att vi skrattade så mycket.
Inte åt manuset, men åt alla knäppisar som var så himla duktiga.
Han borde tänka mer på sin stora käft.
Du borde tänka mindre på min stora käft och mer på de här.
Jag minns min första dag i studion med Cal Dodd och Lenore Zann.
Cal Dodd drog upp axlarna och knöt nävarna.
Plötsligt blev rösten djupare... och då förstod jag.
Att vara röstskådespelare är inte bara att stå orörlig vid en mikrofon.
Man spelar med hela kroppen.
Ingen kan inse vidden av Guds ytterst märkliga nåd.
Du höll igen på slagen i dag.
Vill du göra slut på det, så gör det fort. Slå hårt och slå för att döda.
Jag avbryter alla, jag är Wolverine.
Rogue kunde vara mitt i nåt viktigt och då sa jag: "Är du klar snart?"
"Andra ska också snacka."
Åt fanders med filosofin. Nu spöar vi honom.
De stängde av min mikrofon. "Gör inte så, det här bli bra."
Jag går vart jag vill.
Det var fantastiskt. Vi funkade så fantastiskt bra ihop.
Till slut särade de på oss, men vi sågs hela tiden i samma studio.
Alla hade andra jobb. Få är renodlade röstskådespelare.
När vi gjorde de första två säsongerna hade jag ett annat jobb runt hörnet:
"Maniac Mansion", George Lucas.
Jag spelade Shakespeare när jag provspelade.
Hela första säsongen var jag i Stratford.
Jag stod på scen varje kväll, utom måndagar.
Så varje måndag morgon satte jag mig i bilen, körde ner och gjorde X-Men.
Stig, dimma, och vilseled din fiende.
Storm befaller dig.
Jag gjorde Kung Fu med David Carradine.
Jag var med i nästan varje scen, så det blev 12-14 timmars arbetsdag.
X-Men gjorde jag på lunchen-
eller i nån annan lunchliknande lucka.
Slappna av, Cyclops. Jacques måste få leka lite också.
Jag fick köra från inspelningen ner till X-Men-
fast utan att veta att det skulle bli succé.
SUCCÉ-TV-SERIEN!
Den hittade sin publik. Vi hörde att fler och fler följde den.
Fans som kanske inte brukade gilla den sortens tecknade serier-
pratade om den.
- Du inser inte vad du gjort. - Det var bara början.
Nu är de välkända-
men då var det bara en grupp fascinerande, dubbelbottnade figurer-
med riktigt intressant dialog.
Dialog med ett djup man inte förväntar sig i en tecknad tv-serie.
Phoenix: mytens fågel Fenix som förtärdes av eld-
men som alltid reste sig ur askan.
Det kan vara det Phoenix står för. Hoppet som aldrig dör.
När det tog slut efter fem år stod jag handfallen.
Inga fler inspelningar med honom. "Har han bara gått upp i rök då?"
Jag saknade honom - han är ju jag.
Det här nyllet har inte förändrats på hundra år.
Det var härligt att få återse honom.
Magneto ändrar sig inte för att vi ber snällt.
Han har förklarat krig mot planeten. Han förtjänar bara en sak.
Vi var på hugget allihop.
Det var inte en enda som tvekade det allra minsta.
Alla sa: "Javisst!"
Det var alltför länge sen.
Det häftiga är att det är samma studio-
som vi spelade in X-Men i på 90-talet.
Jag är Storm, elementens härskarinna.
Jag värdesätter det i dag.
Tiden jag ägnar i studion-
ger mig så mycket mer nu.
Överlämna pojken, annars drabbar min vrede er!
Jag älskar det här. Jag älskar rollfiguren och serien.
Låt dem mullra, ty jag är blixten!
Jag såg om serien.
Jag ville kunna göra rollfiguren rättvisa som funnits så länge.
Minnena bara vällde över mig.
Ingen av er var där när Genosha föll.
Vem dör härnäst? Jean? Det har vi sett förut.
Jag tittade på några av avsnitten.
Min röst låter fortfarande likadant.
Jag kom in i det fort.
Och när jag sen gick in i studion igen-
blev jag lite nervös och undrade om jag skulle klara det.
Men så fort jag öppnade munnen och sa de första replikerna-
kände jag mig säker.
Det är som en gammal läderjacka: man bara glider i och kör igång.
Du var slöare än sniglar i sirap.
Vi tar honom innan han flyttas igen.
Replikerna fastnar i skallen på mig.
Jag har haft jättebra repliker...
"Du är nervös som en katt bland gungstolar."
Men här är du nu, som nåt katten släpat in.
Cable?
Chris Potter som spelade Gambit förr...
Nu kan alla andas ut. Gambit har återvänt.
...är Cable nu, en stor roll.
Jag vet allt jag behöver veta: maskinen dödade mamma.
- Han ska inte få göra så mot fler. - Lite väl sent att vara överbeskyddande.
Sluta nu!
Jag kommer att sakna Gambit, men Cable är härlig. Fortsättningen blir spännande.
- Ska jag kriga eller uppträda på cirkus? - Ville du ha nåt i svart läder?
Vi har många nykomlingar, nya figurer och nya sätt att se på de ursprungliga.
Gambit var namnet. Minns det!
Jag fick en lång lista med fejkade namn.
Gambit hette Johnny, eller nåt.
Chris Potter som Gambit, stod det. Vänta lite nu...
Jag läste alla skådespelarnamn... Helt klart X-Men! Jag blev riktigt nervös.
Sen bestämde jag mig urkorkat nog för att bara provspela för Gambit-
eftersom ingen hade gjort nån cajunaccent tidigare.
Jag imiterade honom på skoj i plugget: "Är du lönnmördare eller tjuv, mon ami?"
Ni stoppade skurkarna, räddade pojken och kom hem.
Jag behövdes i köket.
Gambit fick mig att läsa franska. Och nu låter jag säkert heltöntig-
men vi fick välja namn. Jag valde förstås Remy.
Remy LeBeau. Det tyckte fröken var jättegulligt. Snygge Remy.
Visst menade jag det, inte att jag ville vara Gambit.
Det är så spännande!
Gambit borde nog hålla igen lite. Men korten kan inte tyglas.
Skulle vi hjälpa dem som överlevt om vi bara ville överleva?
Vi bryr oss om andra. Det gör de allra flesta.
Jag blev erbjuden att provspela för Charles-
och blev överlycklig eftersom jag hade älskat den gamla tv-serien.
Jag är mutant. Telepati. Tankeläsare.
Kan troligen kontrollera dem också, kuva deras vilja.
Första dagen, efter några tagningar, var jag tvungen att ta en liten paus-
se på manusförfattarna, producenterna, rollbesättaren och regissören-
och säga: "Ni anar inte hur glad jag är."
Tv-serien fick mig att vilja bli röst- skådespelare, och skådespelare.
Den var oerhört viktig för mig som barn. Och nu har det gått 30 år.
Nu är jag vuxen och får berätta det här-
för mina syskonbarn som är i ungefär samma ålder nu.
Jag är så tacksam.
Vi visar allt vi har gemensamt genom att vara olika.
- Du är han! Du är... - Magneto.
Jag såg inte tv-serien som många jämnåriga gjorde.
Inför Magneto fick jag en avsnittslista.
"Se avsnitten som han är med i."
"Då ser du vad vi är ute efter." Sen såg jag så mycket jag bara kunde-
för att få ett hum om både serien och de andra figurerna.
David som var med i början var engelsk- kanadensisk och hade teaterbakgrund.
Hans bakgrund, utbildning och röst var inte helt olik min.
Så då kände jag att jag kunde komma nära den han var.
Jag kom inte hit för att orsaka missämja.
Bevisa det. Låt Jean läsa dina tankar, se dina riktiga planer.
Scott... Nej!
Även om Magneto verkar ha ärligt uppsåt är det bara i dag, denna minut.
Jag såg tv-serien, 90-talet var jättekul.
Det hela började med en provspelning.
De skickade manus, jag läste det och kände att jag måste få rollen!
Har man tur blir man vald.
Du sa det själv. Har vi inte kämpat för att äntligen få leva våra liv?
De andra klarar sig. Vår son behöver oss mer. Innerst inne vet du det.
Jag stormtrivs med den här rollfiguren-
som är så mångbottnad.
Samtidigt hotas hon av jätterobotar och skurkar-
och all dramatik i deras relationer.
Jag är hans mamma, vad proverna än säger.
Jag vet. Ingen påstår nåt annat.
Men nu när professorn och Storm är borta, och med Magneto här, har alla det tufft.
Jag såg inte tv-serien och kände inte till seriefigurerna.
Professorn ville se mutanter och människor samexistera.
Vi måste vara på vår vakt, hur bra allt än verkar.
Jag provspelade för Scott Summers, Cyclops, kraven var mycket specifika.
Cyclops. Definitivt god.
Det gick väl hyfsat bra, men Meredith Layne som var rollbesättare-
visste att jag kunde göra bättre ifrån mig och sa i princip: "Ta det på allvar."
Så det gjorde jag. Jag läste på om rollfiguren, såg filmsnuttar.
Norm Spencers Cyclops visste jag inte jättemycket om från början.
Men jag började titta på tv-serien och såg två långa intervjuer med Norm.
Jag lyssnade ivrigt och föll pladask.
Det är så tragiskt att han gick bort precis innan vi ens fått klartecken.
Han hade säkert älskat att få vara med sina vänner en sista gång.
Och jag tillägnar honom min insats.
Alla har sin egen syn på Cyclops och hur han ska vara.
Jag vill göra så många som möjligt nöjda.
Samling, X-Men.
X-Men handlar om mutanter, utbölingar.
Att skydda en rädd och hatisk värld.
Men mutanterna, som är överlägsna människorasen, är ändå mänskliga.
De är människor till själ och hjärta. De blir kära, avundsjuka.
De känner ånger och ömhet.
Det är stora känslor och gnistor som yr när de kolliderar med varandra.
Inte bara i klatschiga actionscener-
utan också i känslostormarna dem emellan.
- Du sårade mig. - Och du mig.
Otaliga gånger. Båda två. Men vi övergav aldrig varandra.
Manusen var underbara. De var så mångfacetterade.
Jag har varit intresserad av mytologi ända sen barnsben.
Så jag valde att se dem som förebilder.
Nästan som antikens gudar och gudinnor.
Dina föräldrar vet inget, va?
Nåt slags solenergi. Mer vet jag inte. Men den gör mig urstark.
Det påminner mig bara om att jag är annorlunda, att jag ljuger för dem.
Bli en i X-Men? Jag vill inte ens vara mig själv.
Manusen vi hade i fem år var otroliga. Och mer blir det.
Vi hade en dröm.
- Charles... - Ja, en dröm som gjorde oss till familj.
- Och en familj som är värd nåt... - ...är värd att kämpa för.
Det intressanta för alla oss som är glada över att få vara med igen-
är att få se hur det går nu.
Tiderna förändras på 30 år.
Samhället förändras. Förhoppningsvis kommer det att märkas.
Vi får se hur X-Men hanterar allt som hör vår tid till-
för det lockar nya fans såväl som gamla.
Sorg, utanförskap, kärlek och hjärtesorg-
är något som kan tas upp och som kan förstås av folk i alla åldrar.
Jag tror att det blir bra mycket mörkare, mycket mer realism-
och mer humanism än det har varit förut.
Inget här skulle vara möjligt utan X-Mens idoga arbete.
Arbetsgången var olik allt annat jag hade arbetat med.
I början skulle originalet följas till punkt och pricka.
Samma röster, samma ton.
Försvara din herre!
Ducka!
Erik!
Vi lärde oss-
att skådespelarstilen som var rådande i tecknade serier på 90-talet-
inte gick hem i dag.
Som att efterlikna en tidskapsel från en svunnen tid.
Det var rätt att dra ner på det-
och hålla en mer nutidskänslig spelstil.
Så mycket omsorg och eftertanke hade jag inte sett i projekt jag jobbat med.
All denna förändring är precis likadan.
Nu gör vi det vi är skapta för.
Vi måste tro! Inte på en dröm eller på våra förmågor, utan på varandra.
Hylla originalet.
Att ha turen att vara ett fan, att känna till källmaterialet och kunna tänka:
"Det känns rätt för mig. Kanske också för publiken."
"Så står det i manus. Vi följer manus. Manus följer serien." Allt hänger ihop.
Man känner pressen, men när man älskar det man gör och källmaterialet-
då hörs inget annat.
Oddsen må vara dåliga, men turen gynnar alltid X-Men.
Manusförfattarna som togs in på 90-talet visste ingenting om X-Men.
Jag visste för mycket. Det skapade balans.
De kunde dramaturgi-
och jag kunde allt om allas relationer och vilka som var släkt och allt sånt.
Jag gav dem saker att läsa, och så fick de Marvel-handboken.
Tillsammans pusslade vi ihop riktigt bra berättelser-
som behöll det som fansen älskade.
Andra kunde dyka ner i mytologin och se en underhållande tv-serie.
Som Arkimedes utropade när han upptäckte sin princip: "Heureka!"
Många serier handlar bara om intrig och action.
Innan vi började skriva ett avsnitt tänkte vi på vems berättelsen var-
och hur vi bäst kunde skildra den figuren med mest djup och intensitet.
Först såg vi dem som vuxna människor och sen la vi till deras superkrafter.
Jag har ägnat X-Men all tid sen tonåren-
och aldrig haft ett privatliv.
Om man tittar på varje enskild individ i kärntruppen X-Men-
så var var och en bäst på just sin superkraft-
men den var också deras största sorg.
Om Rogue och Wolverine bytte superkrafter skulle hon vara lycklig.
Då hade hon kunnat röra vid andra och själv välja om klorna skulle visas.
Och kunde inte Wolverine röra nån fick han bo skogen.
Borta bra men hemma bäst.
Cyclops - ingen ögonkontakt.
Han vill bara göra det rätta, men har en sköld mellan sig och omvärlden.
Superkrafterna som vi imponeras av är riktigt sorgliga för dem.
De blir kallade freaks och monster-
men över hela planeten är de kända som mutanter.
Vi fattade inte vilken succé det var-
förrän för två, tre år sen.
-när vi blev inbjudna till Comic-Con.
Jag var på flygplatsen, på väg dit-
och då måste man gå genom tullen.
Så jag blev tillfrågad om vart jag skulle och sa vilken stad det var.
Han frågade vad jag skulle göra. "Jag ska till Comic-Con."
"Jag är inbjuden. Jag är en av X-Men."
Då började han sjunga signaturmelodin.
Jag sa att jag spelade Beast. Då sken han upp!
Man kan rodna, även i blått.
Det var lite som en klassträff för oss, och jättekul att ses igen efter 25 år.
Vi bara njöt av att få umgås igen. Vi åkte till Wales! Det var fantastiskt.
Det bästa är att alla blir så glada.
Och när vi kom till Los Angeles... Jösses!
Det var då vi verkligen förstod hur många liv vi hade påverkat.
Jag gick in i greenroom i Los Angeles och jag visste ingenting om publiken.
Sen kallades vi upp på scen och presenterades.
Jag gick raka vägen ut på en scen.
Och framför den fanns, tyckte jag-
minst ett par tusen människor som fyllde hela jättelokalen.
Det var överväldigande.
Folk har sagt att jag räddade barndomen. Inget var bättre än lördag framför teven.
Andra har berättat om hur Rogue eller Gambit eller Wolverine-
verkligen hade hjälpt dem när de var yngre.
Barn som var korta eller blev mobbade såg att Wolverine stod på sig-
och det gav dem självförtroende.
Jag gömmer mig inte för nån. Jag har min egen kamp.
Folk tackar och säger att vi räddade deras barndom. Det värmer verkligen.
Vi såg det som underhållning. Även om det var ämnen som låg rätt i tiden-
så trodde vi inte att vi väckte så mycket känslor.
Vi är kanadensare. Vi är rätt blygsamma.
Vi kunde knappt tro att det var sant-
att vi hade kunnat påverka så många människor. Så känns det än i dag.
Vi älskar att träffa fansen, det betyder mycket för oss.
Tack till fansen som stöttat serien-
och som hjälpt mig att få den gjord-
så att jag får visa att man kan göra nåt med mer finess-
än på 90-talet. Man ska inte undervärdera barn och ungdom.
Först såg de explosioner och laserstrålar-
men sen såg de repriser och snappade upp den vuxna undermeningen vi ville få fram.
Varför hatar ni oss?! Vi har väl inte gjort nåt?!
Ni föddes. - För bort henne!
Var glad att jag är bakbunden!
För mig var tv-serien bäst.
Och jag vill så gärna att vår version blir ett ställe för barn, vuxna och tonåringar-
att hitta sig själva och sina X-Men.
Varje generation har sin egen superhjälte. Många barn känner inte mina X-Men.
Jag hoppas att de får uppleva samma sak som jag.
Ni behöver inte leva i mörkret längre. Ni är inte längre utstötta.
Barn- och ungdomsprogram-
fastnar gärna i en gullig, trygg värld långt från omvärldens hemskheter.
Så är inte livet. Det var det inte på 90-talet-
och definitivt inte nu med nätet och sociala medier.
Barn ser omvärlden. Rasismen.
De ser miljökatastrofer. Sociala spänningar.
Här kan de få utlopp för den känslan.
De är inte ensamma om att känna oro, det är något vi har gemensamt.
Och som X-Men är vi starka tillsammans.
Superhjältehistoriernas styrka, vare sig det är sci-fi eller skräck-
är att de låter oss se människan-
och svåra saker, utan att nån känner sig utpekad.
Det handlar inte om en grupp, utan om superhjältar, rymdvarelser.
Därför kan vi ta upp många ämnen utan att nån känner sig-
motarbetad eller kritiserad.
Gör man rätt, kan folk tänka: "Det har ju jag också gått igenom."
Eller ännu hellre: "Så gör ju jag och så ska man kanske inte behandla folk."
Oddsen kunde ju vara bättre, men med fint samarbete ska vi ändå kunna rädda jorden.
Här får ju barn och vuxna en chans att fundera över livet tillsammans.
Alla kan känna igen sig.
Våra demoner speglar vår rädsla och skam.
Vi behöver hjältar, nu mer än nånsin.
Nu måste vi gå in på djupet-
och hitta vår inre hjälte, vår alldeles egen som vi har inombords.
Vi måste vara snälla mot oss själva-
mot varandra, mot jorden.
Det budskapet är universellt, och gäller genom världshistorien.
Genom världshistorien har det varit konflikter mellan länder-
nationaliteter, raser, kön.
Vi måste lära oss att samarbeta.
- Mitt förflutna är fullt av snedsteg. - Mitt också, minns du väl?
Men X-Men accepterade mig ändå.
Men jag krävde inte deras tillit, jag gjorde mig förtjänt av den.
Det handlar om tolerans. Att kunna föra ett samtal, att lyssna.
Inte nödvändigtvis hålla med, men kunna lyssna och förstå andra.
Att ge dem nåt de vill ha så att de också vill lyssna.
Charles Xavier anförtrodde mig sin dröm-
och i den behöver ni inte se oss som en del av er sort-
utan enbart acceptera att vi delar denna värld, och dess framtid.
Och att min sort, liksom er, har rätt att leva i den.
X-Men tar upp tolerans, intolerans, fördomar, att välja sin familj-
grupptillhörighet, att acceptera sig själv. Angelägna ämnen-
som också har fått ta stor plats, det hoppas jag blir behållningen.
Avvakta.
Vi får inte ge upp.
Nej, Rogue.
Vi ska lyda rådet vi gett mänskligheten:
- Sluta kämpa emot framtiden. - Och bejaka den.
Och sen...
Ungefär.
Översättning: Jennifer Warrender