Tiedän, että sinulla on vaikeuksia -
kyetä erottamaan -
todellisuus siitä,
mitä päässäsi on.
Disney Plus -sarjassamme -
halusimme näyttää lisää jo valkokankaalta tuttuja hahmoja,
mutta oli myös hahmoja, joita halusimme -
esitellä ensi kertaa.
Moon Knight oli listamme huipulla.
Moon Knight on mieletön hahmo, jonka ulkonäkö on ainutlaatuinen.
Hän on toimintapainotteisempi -
kuin muut MCU:lla näkemämme hahmot.
Harkitessamme uuden sarjakuvahahmon mukautusta -
mietimme, mikä on sen ydin.
Mikä on hahmon kantava tekijä.
Moon Knightista ei voi tehdä elokuvaa -
ottamatta mukaan pimeyttä ja kaaosta.
Marvelin universumissa -
Moon Knight esiintyi ensimmäistä kertaa 1975 Werewolf by Nightissa,
ja hän oli pitkälti vastustajan roolissa.
Vuonna 1980 faneilla oli niin suuri kiinnostus hahmoa kohtaan,
että hän sai oman sarjakuvan.
Marc Spector oli Moon Knight.
Reputettuaan merivoimissa hän alkaa palkkasoturiksi,
ja päätyy Egyptiläisen Khonshu-jumalan avatariksi.
Sarjakuvassa hahmon syntyyn -
sisältyy paljon egyptologiaa,
joka tekee hahmosta erilaisen ja ainutlaatuisen.
Kevin toi sen esiin -
hyvin varhaisessa kehittelyvaiheessa.
Hän sanoi: "Jos se on mukana sarjassa -
Indiana Jones -henkisenä seikkailuna,
sarja kantaa kuuden tunnin ajan."
- Käynkö vain kimppuun? - Juu, kameraa kohti.
Se menee... Haluan vaikutelman, että...
- Selvä. - Hän pääsi jyvälle.
Mohamed Diab on egyptiläinen elokuvantekijä.
Hän on yhteistyökykyinen, itsevarma,
ja toi mukanaan selvän käsityksen tarinasta.
Haluan näyttää vielä jotain. Tässä tyttäreni taidetta.
Katsokaa tuota. Se on Moon Knight.
Joo, juuri niin!
Luin kahden ensimmäisen jakson käsikirjoitukset ja yhteenvedon sarjasta.
Minä ja Sarah vain sukelsimme mukaan.
Sarah on vaimoni ja ohjelman tuottaja.
Teimme 200-sivuisen ehdotuksen.
Hänen ehdotuksensa -
todella rakentui egyptologian varaan,
ja minä ja Kevin olimme alusta asti kiinnostuneet -
egyptologiasta ja sen seikkailusta.
Alkuperäisissä keskusteluissa -
meille kävi selväksi, että hän oli paras tekijä Moon Knightille,
ja sen näkee.
Sen näkee, kun katsoo sarjaa...
Mukana on niin paljon visuaalisia vihjeitä.
Hänen ajattelunsa on niin yksityiskohtaista,
että se todella sai -
näyttelijät ja muut sarjan parissa työskennelleet omaksumaan ajattelutavan.
Niin paljon kuin voit, kun teet...
En ollut kuullut Moon Knightista aiemmin.
Joskus siitä voi olla joko haittaa tai hyötyä.
Uskon, että minulle siitä oli hyötyä.
Minua kiinnosti ainoastaan hyvä tarina.
Tajusimme jo hyvin varhain, että kun teemme kuuden tunnin tarinaa,
joka sijoittuu neljään tai viiteen maahan,
se vaatisi enemmän tiimityötä.
Tehdään se uudelleen...
Benson ja Moorhead -
sekä Mohamed Diab pääohjajana oli todella kannattava päätös.
- Hei, anteeksi. - XLR:si tippui.
- Anteeksi, kaipasin teitä. - Samoin.
Niin.
Ensimmäinen kosketukseni työhösi oli Clash.
Katsoimme sen Aaronin kanssa,
olimme molemmat hiljaa ja sanoin: "Emme taida olla elokuvantekijöitä,
- jos hän on." - Niin.
Rakastin elokuvianne. Tämä menee vähän pingikseksi,
mutta tunnen samoin. Rakastin elokuvaa The Endless -
jo ennen tapaamistamme,
ja ajattelin, että nämä tyypit ovat mahtavia.
Kun pääsin työskentelemään kanssanne, olin innoissani.
Tehdessämme käsikirjoitusta -
kävi nopeasti selväksi,
ettei Moon Knightilla ollut tekemistä muun MCU:n kanssa.
Tarinan kannalta se oli vapauttavaa -
ja antoi mahdollisuuden leikkiä hahmolla,
koska meidän ei tarvinnut pitäytyä valmiiksi määrätyssä tarinassa.
Moon Knight fanina minusta on aina ollut uskomatonta,
että jokainen tekijä antaa tarinalle oman lisänsä.
Pystyimme noukkimaan mielestämme parhaat jutut useista eri tarinoista.
Tehtävä on myös pelottava, koska täytyisi saada 40 vuotta outoutta -
tiivistettyä kuuteen tuntiin tavalla, joka olisi juonellisesti järkevää?
Tämä 40 vuoden valtava sarjakuvahistoria tarkoittaa,
että materiaalia oli valtava määrä. Parasta Marvelissa on,
että saamme keskittyä hahmon syntytarinaan,
ja leikkiä sen kanssa.
Meille kyse on tarinasta.
Kukaan ei sanonut meille:
"Teidän on otettava tämä kohta sarjakuvasta mukaan."
Kävimme lävitse kaikki koskaan tehdyt sarjakuvat Moon Knightista.
Yritimme löytää mahdollisimman ikonisen kuvaston johon samaistua.
Yleensä ne olivat uskomattomia juttuja -
kuten valkoisen pois vetäminen,
lihan näkeminen valkoista taustaa vasten, sellaisia kuvia.
Moon Knightin alussa -
Marc Spector oli vain mies, jolla oli eri identiteettejä.
Marc Spector oli palkkasoturi, Steven Grant oli miljonääri -
ja sitten oli Jake Lockley, taksikuski.
Ja riippuen siitä,
millaista tietoa hän tarvitsi Moon Knightina,
hän valitsi eri identiteettejä.
Vuosien mittaan identiteeteistä muodostui eri persoonallisuuksia -
ja eri persoonista syntyi jotain, mitä nykyään -
kutsutaan sivupersoonahäiriöksi.
Sarjakuvien tekijät alkoivat ottamaan kiinnostavia riskejä -
Moon Knightin hahmon kanssa,
ja sen vuoksi kuvaan astui hänen taistelunsa sivupersoonien kanssa.
Hänen mielenterveytensä muuttui oleelliseksi tekijäksi.
Ja se muutti hahmon, joka aluksi esiteltiin:
"Tämä tyyppi valkoisissa taistelee ihmissusien kanssa.
Mitä muuta tarvitaan?" Muutos antoi hahmolle syvyyttä -
ja teki sen kiehtovaksi.
Moon Knight on hahmo, joka on vuosien ajan -
kamppaillut mielisairauden kanssa.
Mahdollisuus tarttua kunnioittavalla tavalla hahmoon,
jolla oli sellaisia haasteita, oli meille todella tärkeää.
Kaikkien näiden erilaisten elementtien vuoksi näyttelijävalinta oli haastava.
Selvä, guten Tag.
Puhuimme usein Oscarin kanssa.
Tiesimme, että maailmamme kiinnosti häntä, emme vain olleet löytäneet sopivaa.
Emme olleet varmoja siitä, olisiko hän kiinnostunut -
Moon Knightista tai Disney Plussasta.
Mutta hän oli todella innoissaan,
ja hän on ollut luova yhteistyökumppani.
Kun Kevin Feige ehdotti Moon Knightia,
en ollut kuullutkaan siitä. Keräsin -
nuorempana sarjakuvia kuten X-Men ja -
X-Force ja vastaavia.
Joten aluksi sukelsin syvälle -
hahmoon ja sen historiaan.
Lukiessani sarjakuvia hahmo muuttui todella paljon.
Se on niin rikas. Todella laaja.
Työmme oli tavallaan -
laittaa meitä kiinnostavat asiat linssin alle.
Ne, joissa oli eniten dramaattista imua.
Päällimmäisenä oli halumme suhtautua vakavasti mielenterveydellisiin puoliin,
ja todella sitoutua siihen, mikä minua todella kiinnosti,
eli tutkia hahmoa tietystä näkökulmasta.
Sivupersoonahäiriötä -
kutsutaan nykyään dissotiatiiviseksi identiteettihäiriöksi.
Kyseessä on DID:n fiktiivinen kuvaus,
mutta yritimme parhaamme mukaan -
ymmärtää ja käsitellä sitä syvemmällä tasolla.
Lupauduttuani mukaan -
aloitin tutustumalla DID:hen ja sen piirteisiin.
Robert Oxnam on kirjoittanut uskomattoman kirjan,
nimeltä A Fractured Mind.
Kirjasta muodostui minulle melkein raamattu,
koska kyseessä oli henkilö, joka ei ymmärtänyt olevansa sairas -
neljäänkymmeneen vuoteen.
Hän piti itseään alkoholistina, jolla oli ongelmia,
mutta yllättäen -
hän tajusi, että hänen sisällään asui kahdeksan eri ihmistä.
Kahdeksan erilaista persoonaa.
Se oli hämmästyttävää. Tila itsessään -
on tavallaan supervoima.
Miten ihmeellisiä ihmiset ovat pyrkiessään selviytymään -
todella vakavasta traumasta varhaislapsuudessa.
Se on selviytymismekanismi, joka ottaa vallan,
kun aivot luovat toisia persoonia psyykeen -
kyetäkseen kannattelemaan traumaa.
Kaikilla sarjan katsojilla ja sen parissa työskennelleillä ihmisillä -
on jonkinlainen suhde mielenterveyteen.
Koko prosessin ajan kaikki pyrkivät pitämään huolen,
että kerromme tarinan, jossa on ajatusta.
Asia voi olla hyvinkin avoin. Se voi olla vain -
apuna jossain, joka on kaikille tuttua,
eli auttamisesta ja tukemisesta silloin, kun joku läheinen kamppailee.
Mennään. Kiitos...
Pääkirjoittajamme, Jeremy Slater, oli todella intohimoinen -
saamaan jaksot 101 ja 102 Stevenille.
Tiesin alusta asti,
että Marcin kanssa työskentelystä tulisi vaativaa.
Koska Marc on todella sulkeutunut hahmo.
Koko sarjan tekeminen olisi nousua ylämäkeen.
Katsoin Steven Grantia ja sanoin: "Tämän tarinan minä osaan kertoa."
Kun saat Steven Grantin kaltaisen hahmon käsiisi,
se kannattelee pitkän matkan.
On annettava kunnia Marvelille ja Jeremy Slaterille.
Yksi ohjelman loistavimmista piirteistä oli -
nähdä maailma Stevenin silmien läpi. Rakastan sitä.
Se on mysteeri itsessään. Ensimmäinen jakso on iso kysymysmerkki:
- "Mistä tässä on kyse?" - Niin.
Ja on kiusaus kelata kohtaan,
jossa Moon Knight antaa jollekin turpaan.
Eikä sitä näe ennen kakkosjaksoa.
Kestää miltei elokuvan mittaisen ajan, ennen kuin näkee -
- itse Moon Knightia tekemässä mitään. - Ehdottomasti.
Se oli jännittävää, koska jouduimme leikkimään mysteerillä.
Sain pari luonnosta muutamasta jaksosta,
ja huomasin sarjan sijainnin vaihtuneen New Yorkista Lontooseen.
Hahmot oli silti kirjoitettu amerikkalaisina.
Se sai minut miettimään:
"Olisiko tässä mahdollisuus luoda sellainen hahmo,
joka vastaisi kuvaamme palkkasoturista, kovasta sankarista?"
"Palkkasoturi?" Ei, en ole palkkasoturi.
Nimeni on Steven Grant.
Ajattelin: "Jos olemme Lontoossa, miksei Steven olisi englantilainen?"
Aloin leikkimään hahmon kanssa kotona,
lasteni kanssa.
Vanhin poikani alkoi todella tykästyä Steveniin.
Hän nauroi, ja ajattelin:
"Aivan. Ehkä tässä on jotain, olen keksinyt jotain."
En tiedä, miten tämä liittyy Egyptiin.
Heillä ei ollut mitään tällaista, eihän?
He pitivät viikunoista ja taateleista.
Seisomme Stevenin asunnossa.
Päätimme rakentaa ullakon,
koska se muistuttaa pyramidin muotoa.
Kaksi, yksi. Kamera. Käy!
Rakensimme hänen sänkynsä lavan sisälle,
jotta se muistuttaisi sarkofagia.
Ikään kuin hän nukkuisi haudassa.
Aloittaessamme kuvaukset kuvasimme kaksi kuukautta vain Stevenia.
Prosessi oli todellista rakastumisen aikaa -
etenkin Steveniin.
Veisittekö tämän alakertaan?
Donna, antaisitko hetken kuoriaistesi kanssa?
En muista, koska viimeksi olisin rakastunut hahmoon tällä tavalla.
Tullessani kuvauksiin halusin puhua ja olla kuin Steven.
Vaihdammeko tunnin päästä?
- Kyllä, se on... - Joo, hyvä.
- Sama takki. - Hienoa.
En kuvailisi itseäni metodinäyttelijäksi.
En halunnut ujostella sitä -
tai olla epävarma sen suhteen.
Minulle kyse oli vain siitä,
että halusin kyetä luottamaan hahmon pysyvyyteen -
ja keskittyä muihin juttuihin.
Kohtaukseen, sen tekemiseen -
ja kamerakulmien miettimiseen.
Voi luoja.
Minulle koko sarjan sävy perustui täysin hahmoon.
Opimme paljon Moon Knightin mytologiasta ja tarinasta -
hahmon kautta, jolle se oli yhtä uutta kuin meillekin.
Luoja, tämä on hullua.
Sarja on maailmanlaajuinen seikkailu yliluonnollisella vivahteella.
Mukana on myös ripaus kauhua.
Moon Knightissa on mukavaa,
kuten koko MCU:n tuotannossakin,
että kuorittaessa eri kerroksia -
pohjimmiltaan on aina kyse hahmosta.
Ja se oli mielestäni myös yksi Oscar Isaacia kiehtovista asioista.
Minä sekoan.
Olen jo seonnut.
Minä... En kykene erottamaan...
En kykene erottamaan todellisuutta unistani.
Steven oli kaiken avain, hän on vilpitön ja hauska,
mutta myös oikeasti kauhuissaan siitä, mitä tapahtuu.
Se mahdollistaa useiden eri tunteiden käsittelyn -
pitäytyen silti samassa maailmassa.
...ajan sinut ulos päästäni!
Jep.
Hän saattaa naureskella, vitsailla -
ja pelätä kuollakseen jotain kauhistuttavaa -
samanaikaisesti.
Kyse voisi olla aidosta, realistisesta lapsuuden traumasta.
Ja samanaikaisesti kanssasi on puhuva virtahepo.
Koska tarinaan oli jo kirjoitettu psykologinen puoli mukaan,
saatoimme vain antautua sen vietäväksi.
Pidä ovea! Kiitos.
Taistelu- ja stunttikohtausten kannalta Steven Grant oli tavallinen tyyppi.
Vaikeinta on -
koordinoida taistelukohtauksia jonkun kanssa,
joka ei osaa taistella.
Rakastan sitä, koska vaikka ei -
harrastaisi taistelulajeja -
tai ei olisi koskaan joutunut oikeaan tappeluun,
voi silti olla selviytymisvaisto.
Sitä puolustaa itseään vaistomaisesti.
Kuusi!
Kriketti on mukavampaa.
Oscar halusi tuoda mukaan myös huumoria.
Hän saattaa olla hetkittäin aika hassu,
mutta joskus hassuttelu voi pelastaa hengen.
Sakaali. Sakaali!
Moon Knightissa olevien hahmojen asut -
ovat jotain, jota emme ole nähneet Marvelissa aiemmin.
Ne ovat syntyneet sellaisen henkilön mielestä,
jota inspiroi vanha jumala.
Herra Knight on Stevenin -
käsitys siististä.
Jotain sellaista kuin James Bond.
Tyylikäs herrasmies, joka keppostelee, on vahva ja hauska.
Steven, mikä tuo asu on?
Hän sanoi, että tarvitsemme puvun.
Herra Knightille on kolmiosainen puku.
Otimme vaikutteita sarjakuvasta.
Halusimme tuoda mukaan hieman pintarakennetta,
emme halunneet sen olevan vain valkoinen.
Kun valo osuu siihen, siitä heijastuu hivenen lameeta,
joka luo puvulle kiiltoa.
Liivissä on napit,
joissa on Khonshun symboli.
Päädyimme lenkkareihin, koska halusin puvulle modernin vivahteen.
Ohjaajamme Mohamed halusi mukaan hihnoja -
kunnianosoituksena muumioille.
Meghan teki upeaa työtä.
Teimme siitä lopulta vitsin,
hänen piti tehdä "puku," mutta hän ei tajunnut sen merkitystä.
Näytän silti komealta.
- Selvä, missä skarabee? - Skarabee...
Mitä nämä ovat? Mitä nämä pylväät ovat?
Sekä Moon Knight että hra Knight käyttävät patukoita.
Alkuperäisessä sarjakuvassa ne oli sijoitettu sääreen,
mutta halusimme tehdä niistä isommat,
joten laitoimme ne tulemaan viitan -
tai takin alta.
Aika siistiä.
Tässä kiinnostava pieni fakta.
Alunperin Marcilla oli hra Knightin asu -
ja Stevenillä Moon Knightin asu.
Kun Steven muuttui englantilaiseksi,
se tuntui kuin häntä pitäisi kutsua herra Knightiksi.
Ajattelimme kaikki sitä samanaikaisesti.
Joten muutimme sen.
Selvä, tauko.
Siinä se, tauko! Rauhoitutaan hetkeksi?
Käymme kaikki kierroksilla.
Otetaan kaikki hitto rauhassa ja jutellaan hetki...
Ota ruumis. Ota ruumis, Marc.
Moon Knightin siluetti on niin ikoninen,
että tiesimme haluavamme pysytellä siinä.
Huppu, maski, viitta.
Loppujen lopuksi -
halusimme vain lisätä pieniä vihjeitä puvustukseen.
Piirustus on mielestäni todella siisti,
ja se on minulle Moon Knightin ydin.
Mutta kun sen pukee oikean ihmisen päälle,
alkaa kuvitella, kuinka -
egyptiläinen jumala pukisi iskujoukkojen panssarin jonkun päälle.
Se tuntuu jotenkin väärältä.
Sen luominen oli prosessi, se oli yhteistyötä.
Kaikki antoivat osansa.
Oscar toi mukanaan pari loistavaa ajatusta.
Puvusta käytiin alkuun useita keskusteluja.
Lopulta Ryan Meinerding -
keksi konseptuaalisen luonnoksen,
ja heti kun näimme sen, kaikki sanoivat:
"En ole koskaan nähnyt tuota ja se on kammottavaa."
Moon Knightin jaloissa on hieroglyfisiä kirjoituksia.
Muinaisen Egyptin kielessä ei ollut sanaa "ritari."
Sitä ei ollut olemassa.
Joten minun oli muotoiltava se: "Kuuta suojeleva sotilas."
Egyptiläinen Moon Knight.
Työskentelimme Marvelin ja sen taiteilijoiden kanssa,
sekä luonnollisesti Meghan Kasperlikin, sarjan puvustajan, kanssa -
käyttääksemme konseptia,
muuttaaksemme sarjakuvahahmon joksikin oikeaksi.
Kulta on kiva. Kykenetkö liikuttamaan käsiäsi?
- Kaikki hyvin. - Haluamme niiden -
näyttävän käärinliinoilta.
Todellisuudessa se tekee asusta vaikeasti toteutettavan.
Jokainen osa -
täytyy olla ommeltu yhteen,
ja silti sen on oltava ihonmyötäinen.
Meidän piti etsiä oikealla tavalla joustavaa kangasta,
johon printtasimme käärinliinojen kuvion -
ja luonnollisesti värjäsimme kankaat.
Se täytyy pitää kevyenä ja viileänä, jottei siitä tule tukahduttava,
ja myös joustavana.
Samalla on varmistettava, että kangas ja kaikki muu asussa-
on tarpeeksi kestävää pudotuksille ja muille stunteille.
Tapa, jolla Moon Knightin asu muodostui,
oli pitkä matka, josta uskon -
kaikkien olevan ylpeitä.
Olemme nähneet monia muutoksia -
monissa elokuvissa ja supersankariprojekteissa,
ja kokeilimme monia asioita, mutta halusimme varmistaa,
että muutos tuntuisi maagiselta.
Emme halunneet sen ajautuvan liian kauas,
vaan tuntuvan kuin se tulisi hahmon läheisyydestä.
Selvä. Tee se. Astu esiin, joksikin aikaa.
Meidän piti kerrostaa materiaaleja -
saadaksemme asuun todellisuudentuntua.
Vaikka siinä olikin paljon työtä,
tiimin piti paitsi kasata asu,
Meghanin ja muiden piti myös saada se valmiiksi -
ja antaa meille materiaalia kuvattavaksi,
koska meidän oli nähtävä, miten se liikkui.
Moon Knightia voisi kuvailla Marcin alitajunnaksi.
Häntä vapaimmillaan, vailla tunteita,
väkivaltaisena ja kostonhimoisena.
Kamppailimme Marcin kanssa.
Kamppailimme etsiessämme häntä.
Steven on helppo.
Häneen rakastuu välittömästi, kolmannesta kohtauksesta asti.
Kolmannesta jaksosta eteenpäin murehdin, ettei Marciin kyennyt samaistumaan.
Kuka hän on? Hän ei ole hassu eikä sympaattinen.
Kun tapasimme Marcin ensimmäistä kertaa kuvauksissa, ilma tuntui poistuvan,
koska hän oli... Ei Oscar,
Marc oli kohtauksessa todella huonolla tuulella.
Joten tunnelma muuttui eloisasta, hauskasta Stevenistä -
hyvin keskittyneeksi.
Olin alkuun epävarma ja sanoin:
"En halua kuvata Marcia ja Steveniä samana päivänä."
"Voisimmeko keksiä tavan kuvata heidät eri päivinä,
jotta voin pitää heidät erillään?"
Selvä, aloitetaan. Valmiina. Ja käy!
En tehnyt sitä. Suojelen häntä Khonshulta.
En tiedä, mistä puhut.
Hän pitää naista silmällä. Hän haluaa naisen korvaamaan minut.
Et tiedä, mistä puhut, Steven.
Ole hiljaa.
Marc ei myöskään ole Oscarin normaali ääni.
Aksentti on täysin keksitty.
Kuuntele minua, kamu.
Pysy erossa siitä laukusta.
Irti siitä laukusta. Sinä tapatat hänet.
Annoin Marcille hieman chigagolaisuutta,
paneuduin sarjakuvan aineistoon,
annoin hänelle matalamman äänen ja erilaisen tavan seisoa.
Keksin fyysisiä tapoja saada heidät todella erottumaan toisistaan.
Poikki!
Alkaessani tuntea -
oloni mukavammaksi näiden kahden hahmon välillä -
minulle kehittyi tietty kyky,
jolla kykenin liikkumaan heidän välillään helpommin.
Ja mitä pidemmälle pääsin,
sitä enemmän se alkoi tuntua taikatempulta.
Haluatko minun lausuvan Stevenin replat?
Että tiedät kauanko pysyä heijastuksessa?
Kaunista.
On kohtaus kalliolla,
jossa Marc puhuu Stevenille ja palaamme kolme, neljä kertaa Oscariin.
Mikä hitto sinua vaivaa, Steven?
Minuako? Sinähän olet se murhanhimoinen tappaja.
Hän teki jotain maagista.
Käänsin kameroita -
ja hän muuttui ihmisenä Marcista Steveniksi.
Marc ja Steven ovat täysin erilaisia, eikä se ollut helppoa.
Lakkaa kuuntelemasta tuota hölmöä pulua.
Pysy poissa tieltäni.
Lopulta siitä tuli hauskaa, koska saattoi nähdä -
silmistä, kun muutos tapahtui.
Ei tarvinnut edes muuttua, sen vain näki:
"Ahaa, tuo on Marc. Marc on täällä,"
ja se oli jännittävää.
Voin edelleen katsoa kuvaa hänestä -
ja sanoa kumpaa hahmoa hän esitti.
Hänen tapansa olla muuttui välittömästi.
Nyt kun ajattelen asiaa, vietimme aikaa -
kolmen samassa kehossa olleen henkilön kanssa.
Tutustuimme Oscariin, Steveniin -
- ja sitten Marciin. - Niin.
Uskomattoman sankarin kanssa,
kun rima on nostettu niin korkealle,
sitä ajattelee: "Selvä, mitä teemme roiston kanssa?"
Ethan Hawkin ilmestyessä kuvioihin -
meillä oli unelmien roolitus.
Hyvin erilaista kuin mitä kuvittelimme.
He ovat todella ison luokan tähtiä,
ja olimme onnekkaita saadessamme -
heidät esittämään näitä hahmoja maailmassamme.
Nainen petettiin.
- Niinkö? - Hemmoteltujen Jumalten toimesta.
Jopa oman avatarinsa.
Avatarit. Ai ne siniset tyypit? Rakastan sitä elokuvaa.
- Avatarilla tarkoitan... - Tarkoitat animea?
Steven, lopeta tuo.
Olin nähnyt Mohamed Diabin elokuvia.
Olimme puhuneet pienen indie-tieteiselokuvan tekemisestä.
Olimme aloittamassa, sain yhden työn ja kysyin häneltä:
"Voitko odottaa vuoden?" Hän suostui.
Tulimme toimeen ja halusimme työskennellä yhdessä.
Olin katsonut Good Lord Birdia,
ja suoritus oli aivan huikea.
Puhuessani Mohamadin kanssa Harrow'sta -
sanoin: "Entä Ethan? Eikö Ethan olisikin loistava?"
Mohammad sanoi: "Kyllä, hän on mahtava."
"Hän olisi todella hyvä. Idea on loistava, tehdään se."
Seuraavana päivänä menin kahvilaan -
ja Ethan oli siellä.
Olin nähnyt hänet, mutten ollut puhunut hänen kanssaan.
Ja hän sanoi: "Hei, kuulin, että puhut Mohamedin kanssa."
Hän sanoi olevansa Moon Knight, ja vastasin, etten tiennyt sitä.
Ja hän sanoi: "Sinun pitäisi olla roisto. Puhuimme siitä."
Siihen oli helppoa suostua.
En ajatellut kahdesti.
Sarjakuvissa on kiinnostavaa se, että niissä ei ollut vain tiettyä roistoa.
Se mahdollisti meidän -
etsivän eri roistoista piirteitä, jotka halusimme pitää.
Mitkä piirteet vahvistavat syntytarinaa?
Uskon, että hän aloitti tavallaan epäilyttävänä miljardöörinä.
- Jotain sellaista? - Niin se kai alkoi.
Sitten muutimme hänet kulttijohtajaksi.
Puhuimme Ethanin kanssa, miten tekisimme siitä aitoa,
koska hänen päämääränsä ja unelmansa on maailma ilman kipua.
Ja hahmona se oli paljon kiinnostavampi -
kuin puhtaasti sydämestään paha henkilö.
Kuudennessa jaksossa hän pyysi Ammitia ottamaan henkensä.
Hän ei ole roisto, joka haluaa -
hallita maailmaa. Häntä ei kiinnosta.
Vaakasi ei ole tasapainossa.
Hyväksyn sen lopputuloksesta riippumatta.
Useimmat, jotka tekevät hirveitä asioita, eivät -
herää aamulla ja ajattele: "Olen roisto."
Heillä on syynsä. Helvetti on päällystetty syillä.
Minun oli etsittävä hänen syynsä ja tehdä hänestä mahdollisimman rationaalinen,
järkevä ja vangitseva.
Historian kulttijohtajia,
megalomaaneja ajatellessa,
useimmat aloittavat todella idealistisina.
Monissa näkee selvästi aitoja ja moraalisia pyrkimyksiä.
Yritin hyödyntää sitä, mihin hän uskoo, ja että jos...
On uskottava, että oikeasti auttaa.
Olemme täällä muuttamassa maan mahdollisimman lähelle taivasta.
Kuka haluaisi aloittaa?
Mielestäni Marvelin historian parhaat roistot ovat niitä,
joissa on hieman harmaata mukana.
Kuten Killmonger tai Thanos.
Ihmiset oikeasti ajattelivat: "Tuossa on ajatusta."
Toivon, että ihmiset tuntevat samoin Harrow'n kohdalla. Hänellä on logiikkaa.
Niin, siinä on logiikkaa. Ja on myös -
selvää, että hänen menneisyytensä on hyvin tuskallinen.
Tuskallinen, ja se tuo häneen inhimillisyyttä.
Meillä oli ilo ohjata ensimmäisen jakson avauskohtaus,
- joka alun perin on toisen osan aloitus. - Niin.
Voisimmepa ottaa siitä kunnian, mutta emme voi.
Kunnia kuuluu Ethan Hawkelle.
Hän keksi upean aloituksen kohtaukselle.
Sen vuoksi kannattaa palkata hänet.
Joku laittoi juuri lasin kenkäänsä ja käveli pois kepin kanssa.
Ja sitten, kohtauksia myöhemmin,
tiellä kävelee lasia murskaava tyyppi.
Tietää jo, kuka hän on.
Tietää, että hän on aika sekaisin.
Se tekee hahmosta mysteerisen ja kiinnostavan,
ja se oli Ethanin ajatus.
Puhuimme siitä kylmästä avauksesta keskusteluissamme.
Grant ehdotti, että palaamme kenkiin,
- ettei se jäisi erikoisuudeksi. - Viisasta.
Kaikelle on oltava jatkumo,
kaikessa on dominoefekti.
Monet asiat vain syntyvät -
- käydessämme käsikirjoitusta läpi. - Niin.
Näittekö tuon?
Kyllä, näin sen.
On annettava myös paljon kunniaa tuottajallemme, Grant Curtisille,
Kevinille ja koko Marvelille, koska saimme tilaa tehdä tämän.
Luimme joka viikko jaksojen käsikirjoituksia -
ja kyselimme kaikesta -
päästäksemme kaiken ytimeen.
Se muuttui hyvin filosofiseksi.
Siitä tuli yhteistyötä Marvelin, näyttelijöiden ja teidän välillänne,
jossa päädyimme ymmärtämään uudelleen hahmoja niiden näkökulmasta.
Loimme ympäristön,
jossa ihmiset saivat puhua vapaasti -
ilman tuomitsemista.
"Mikä olisi parasta hahmolleni?"
"Sanon tämän ääneen, voimme pallotella ajatuksia."
Se todella paransi käsikirjoituksia, tarinaa ja koko sarjaa.
Kuvauksissa mietimme, miten toteutamme kaiken.
Miten olemme mahdollisimman rehellisiä?
Olimme kaikki samalla sivulla,
siksi työskentelymme Aaronin, Justinin ja Mohamedin kanssa oli saumatonta,
koska puhuimme ihan kaikesta.
Kaikki oli hyvin avointa.
May istui pöydässä kanssamme -
ja taisteli Laylan puolesta.
Ilman Mayta Layla olisi ollut erilainen.
Ehdottomasti.
Se oli hänen ja Sarahin ansiota,
he olivat ainoat naiset huoneessa.
Egyptiläiset tuntevat Mayn,
joten hänellä oli suuret paineet.
Oli haaste roolittaa Layla,
koska tiesin alusta asti, ettei ollut kyse vain roolista,
vaan hän edusti suurta ihmisjoukkoa ympäri maailman.
Rakastan Mayta näyttelijänä,
mutta minulle oli tärkeää -
arabina löytää joku edustamaan meitä.
- Täällä ei ole ketään? - Niin, sinä annat...
En tiennyt roolista juuri mitään ennen kuin suostuin siihen.
Hän oli egyptiläinen, ja koin sen -
kuvaamisen jännittävänä mahdollisuutena Marvelin tuotannossa.
Ajan kuluessa sain lisää tietoa,
ja tutustuessani hänen taustaansa ja matkaansa -
siitä tuli vielä jännittävämpää.
Mohamad valitsi näyttelijöitä, joiden tiesi sitoutuvan -
ja joita ei haittaa laittaa itseään likoon,
oli kyse mistä tahansa.
May oli mukana koko ajan ja antoi hyviä ehdotuksia -
hahmoonsa liittyen, jotta saimme siitä aidon.
Haluan sinun tietävän, etten tullut auttamaan sinua.
Tulin meidän vuoksi, joille Harrow'n onnistuminen merkitsee kuolemaa.
Aluksi minulla oli vaikeaa.
Olen aika haavoittuvainen,
ja halusin Laylan olevan todella vahva,
eikä hänellä olisi tunteita, mutta ollessani epävarma -
purskahdin itkuun tai olin tunteellinen.
Mutta kyse on oikeasta ihmisestä,
ja oli tärkeää tuoda ne puolet esiin naisesta.
Aina kun opin jotakin uutta sinusta,
ajattelen: "Selvä, välillämme ei ole enää salaisuuksia."
Ja sitten selviää jotain uutta ja tuntuu, etten tunne sinua ollenkaan.
Et tunnekaan.
Et vain tunne.
Rakastin nelosjaksoa,
koska Layla sai paljon tilaa -
näyttää sisäisiä tunteitaan,
haudan kokemuksen kautta.
Kohtaus Harrow'n kanssa tuntui näytelmältä,
koska olimme niin kaukana, että meitä kuvasi kaksi nosturia.
Teimme lähikuvamme samaan aikaan, mikä oli uskomatonta.
Hoidit tuon kauniisti.
Miksi kaltaistesi miesten -
täytyy käyttäytyä niin alentuvasti?
Minulle oli tärkeää, ettei Layla ollut -
ainoastaan osa miesten matkaa.
Oletko valmis?
Oli kyse sitten isästä, rakastajasta tai muusta,
hänelle tärkeintä oli löytää itsensä.
Toivottavasti osaat päästää irti.
Tämä on Kairon kuvauksista.
Tämä on tärkeä päivä.
Meillä on 255 taustanäyttelijää.
Täällä kiertää 55 kuva-autoa -
Oscarin ja Mayn kävellessä Kairon katuja.
Toimintaa!
Päästessäni Kairon kaduille olin häkeltynyt.
Minua ahdisti, joka on...
Joskus tunnen niin, kun ympärilläni tapahtuu monia asioita.
Kiinnostavimpia asioita oli -
luoda Kairon lavasteet Budapestiin.
Rakensimme isot lavasteet,
joissa oli neljä tai viisi korttelia Kairoa.
Taustalla oli vihreä näyttö, jonne tuli pyramidit.
Mohamad halusi varmistaa, että jos emme kuvaisi Egyptissä,
meillä olisi tarkka kopio Egyptistä.
Voin kertoa jotain, joka ärsyttää egyptiläisiä.
Pyramidit ovat aina keskellä aavikkoa.
Niiden toinen puoli onkin,
mutta toinen puoli on keskellä kaupunkia.
Oli tärkeää esittää Egypti -
oikeana Egyptinä.
Toimme Egyptin Budapestiin.
Rakensimme Kairon tänne.
Rakensimme sen rekisterikilpiä -
ja t-paitoja myöten, kaikki oli kirjoitettu arabiaksi.
Se muistutti minua ajastani Kairossa.
Se oli vaikuttavaa.
Kaikki, selvä.
Meillä oli useita egyptiläisiä taustarooleissa.
Jotkut kertoivat,
että tunsivat olevansa kotona, vaikka eivät olleet Egyptissä.
Se todella kosketti heitä.
Moon Knight on massiivinen tuotanto.
Ehkä isoin tähän mennessä tekemistämme,
jos ajattelemme sarjan laajuutta.
Tarvitsimme paikan, jonne voisimme luoda useita lavasteita -
ja rakentaa kaiken tarvitsemamme.
Tiesin, että saisimme tehtyä kaiken -
tarvitsemamme Budapestissä.
ORIGO-STUDIOT BUDAPEST, UNKARI
Lavastajamme Stefania oli ihana.
Hän on mahtava persoona, kova tekemään töitä -
ja lisäksi nero, eikö niin?
Muistan, kun hän näytti meille museon.
Olimme kaikki ällistyneitä.
Siellä oli kopio kaikista näkemistäni egyptiläisistä esineistä.
Hän ja hänen tiiminsä ovat neroja.
Olemme Budapestin taidemuseossa.
Luomme jotain,
jonka on tarkoitus vastata British Museumia,
tai sen egyptiläistä osiota Lontoossa.
Meillä on kolme huonetta, jonne asetamme esineemme.
Teimme noin 140 esinettä,
joista isoimmat ovat yli kuusimetrisiä,
ja pienimmät olemme muovanneet ja suunnitelleet -
aitojen perusteella.
Kuten korut ja pikkuesineet.
Suurin osa tarinasta keskittyy Stevenin ja Marcin kaksijakoisuuteen,
jolloin lasiset näyteikkunat -
antavat meille heijastusten leikkikentän.
En voi uskoa sitä.
Luoja, olemme sisällä.
Olemme Gizan pyramidissa.
Tämä on isoin lavasteemme.
Varmaan yksi isoimmista, ellei isoin.
Olemme Gizan pyramidin sisällä,
ja avatarit tapaavat täällä.
Paikka on tarinan kannalta merkittävä.
Iso osa tarinasta sijoittuu sinne.
Suuri osa asioista selviää siellä,
joten oli tärkeää rakentaa se.
Rakennelma oli kolmikerroksinen,
teimme siitä niin korkean kuin kykenimme.
Olemme Origon kutosstudiossa,
ja kutsumme tätä lavastetta Jumalten kammioksi.
Kuvaamme täällä huomenna.
Se on aika pelottavaa, koska en ole tehnyt vastaavaa.
Egyptin tekemisen haaste tulee siitä,
että siitä tulee helposti klisee.
Las Vegasin kaltainen juttu.
Minulla oli kaksi egyptologia.
Yksi paikallinen ja yksi LA.sta, sekä tutkija.
Voimme ottaa vapauksia,
mutta uskon meidän tehneen niin kunnioituksella.
Halusin sekoittaa Marvel-hahmojen jumalat -
alkuperäisiin jumalpatsaisiin.
Ajatuksena oli, että avatarit tulisivat kaikista portaaleista.
Häiriö.
Egyptiläiset jumalat ovat korkeita,
emmekä halunneet kuvaan pelkkiä jalkoja ja polvia.
Toimme siksi kasvot ja eläinhahmot -
temppelin maantasolle -
luodaksemme kiinnostavampaa kuvaa.
Me päätämme parhaan tavan toimia.
Puhu tarkoituksesi.
Yksityiskohdat -
ja veistokset, joita Jumalten hallissa oli,
olivat uskomaton taidonnäyte.
Meillä oli kivityöpaja,
jossa ihmiset rakensivat patsaita.
He vain muovasivat ja kaiversivat patsaita päivät pitkät.
Aleksanteri Suuren lavasteet, kaikki ne yksityiskohdat...
Ei ollut varsinaista syytä ottaa niistä lähikuvaa.
Mutta jos olisimme tehneet sen, kaikki kammiossa -
näytti niin aidolta. Se oli tarkkaa työtä.
Jokainen pienikin maalaus seinällä.
Olemme Aleksanterin hautakammiossa.
Tämä lavaste oli yksi kaikkien suosikeista.
Meillä on Aleksanterin aarteita.
Tämän kuuluisa hevonen.
Hänen henkilökohtainen kilpensä.
Oli haastavaa maalata se oikealla tavalla,
ei yhden, vaan useamman maalaajan tekemänä,
kuten se olisi tehty silloin.
Otimme yhteyttä taidekouluun Budapestissa,
jossa on fantastisia nuoria taiteilijoita.
Projisoimme hieroglyfit seinille useilla projektoreilla,
ja he tulivat paikalle ja maalasivat.
Se oli meille upea kokemus,
koska sain seurata -
nuorten ihmisten osallistuvan johonkin, joka eroaa paljon -
heidän tekemisestään...
He olivat innostuneita,
ja koen heidän antaneen meille jotain korvaamatonta.
Stefanian rakentamat lavasteet -
ovat todella merkityksellisiä.
Minulle kyse ei ole ainoastaan -
tunteesta, että olisin paikan päällä. Kyse on siitä,
että saa seurata taiteilijaa työssään.
He tekivät päätöksiä tarinan suhteen.
Jonnekin sijoiteltiin pikku vihjeitä muista jaksoista.
Lavasteisiin käytettiin paljon ajatusta.
Näin, kuinka joku sitoutui -
ja teki kaikkensa projektin vuoksi.
Haluan pyrkiä samaan.
Toivon, että osa sarjan tuomasta ilosta tulee -
Egyptin mytologian läsnäolosta,
joka ei ole kaikille tuttua.
Käsittelimme Joseph Campbellin myyttejä -
vuosia lännessä.
Näimme Stan Leen ja Jack Kirbyn version pohjoismaisista jumaltaruista.
Ja nyt keskityimme muinaisen Egyptin mytologiaan,
joka on muovannut koko ihmiskuntaa ja tarinankerrontaa.
Egyptin mytologia on -
maailman vanhimpia ja kiehtovimpia.
Uskon Hollywoodin vältelleen sitä.
Olen onnekas, että sain mahdollisuuden näyttää sen.
Ja olin onnekas, koska tarinassa oli nämä elementit alusta asti.
Tiimimme oli loistava.
Meillä oli egyptologeja.
Ramy Romany oli paikalla varmistamassa, että kaikki oli kuten pitäisi.
Aloitetaan...
Marvel halusi tehdä Moon Knightista -
niin historiallisesti pätevän kuin fiktiiviselle sarjalle on mahdollista.
He yrittivät pysytellä oikean historian -
ja sarjakuvahistorian välillä.
Avatar on muinaisen Egyptin käsite.
Jokaisen faaraon uskottiin olevan Horus-jumala.
Joten jokainen muinaisen Egyptin faarao -
on itse asiassa Horus-jumalan avatar.
Jumalan sitominen kiveen.
Se on fiktiota. Sellaista ei tapahtunut.
Mutta šabtit olivat todellisia.
Jokaisessa kuninkaallisessa haudassa oli šabteja, pieniä patsaita,
auttamassa kuolleita kuninkaallisia -
matkalla tuonpuoleiseen.
Šabtit heräsivät henkiin -
palvellakseen kuningasta tuonpuoleisessa.
Budapestissa on museo,
jossa on muinaisen Egyptin kokoelma.
Siellä on pieni kaapillinen taweretilaisia šabteja -
ja taweretilainen kaulakoru.
Se on todella hienoa.
Ja se muistutti meitä siitä, ettei ollut kyse keksitystä hahmosta,
jonka teimme sarjaa varten, vaan sillä oli pitkä historia.
Olen itsekin puoliksi egyptiläinen,
joten on hienoa näytellä myyttistä hahmoa Egyptin historiasta.
Vielä jotain?
- Selvä. Poikki. - Hienoa, valmista on.
- Antoniakin on egyptiläinen... - Kiitos.
ja heti kuultuamme hänen äänensä tiesimme hänen olevan Taweret.
Opin muuten tänään, että se on Taweret, ilman r:ää.
Taweret. Taweret.
Sinä saat sanoa sen.
Sanon sen, ja toivon sanovani sen oikein.
Opimme kaikki. Kyse on kielestä, jota ei puhuta.
- Joten opimme koko ajan. - Aivan.
Hän on tuo hahmo. Uskoakseni -
hahmon liikkeet -
ja koko ulkomuoto on luotu hänen ympärilleen.
Muistan, kuinka VFX-tiimi näytti meille tekemänsä videon.
He näyttivät testin hänen kanssaan,
kuinka he kykenivät siirtämään kaikki eleet -
valtavaan virtahepoon. Se oli todella hassua.
Tämä sekoittaa pääsi,
luulin sinun ottavan vain aikalisän.
Taidat olla suhteellisen kuollut.
Harkitsimme tekevämme Khonshulle -
ja Taweretille oikeat asut,
kuten myös Ammitille.
En mielelläni sano tietokonegraafikoille:
"Tehkää siitä aidon näköistä, oikeaa kangasta."
Sanon paljon mieluummin:
"Haluan valon heijastuvan tuolla tavalla Antonian olkapäältä,"
tai "haluan helmien näyttävän samalta kuin Ammitin asussa."
Ja sen saavuttaminen on hienoa.
Minä todella taistelin -
saadaksemme kaiken näyttämään aidolta.
Tervetuloa, lempeät matkustajat.
Duatin valtakuntaan.
He käyttävät aivan uutta teknologiaa,
jossa emme ole enää sidottuja liikkeen kaappauspukuihin.
Minulla on vain asuni.
Minussa on kiinni keppi, joka merkitsee korkeuden,
jonne lähes kolmimetrinen Khonshu lisätään myöhemmin.
Rakensimme täysimittaisen mallin Khonshun kallosta.
Siten kykenimme näyttämään Khonshun pään.
Meillä oli hyvää materiaalia hänen olemuksestaan,
koska näimme, miten hän liikkuisi,
ja meillä oli oikea asu esimerkkinä.
Siirsimme kaiken tämän digitaaliseen hahmoon,
jolloin meillä oli tilaa leikkiä.
Mutta kaikesta siitä oli todella hyötyä.
Peräännyt, senkin typerys.
Egyptiläisenä ja Egyptin historiasta kiinnostuneena henkilönä -
koen Marvelin ottaneen luovia vapauksia Khonshun kanssa,
mutta se myös pitäytyy mytologian perimmäisessä hengessä.
Khonshu tarkoittaa muinaisen Egyptin kielellä "matkustajaa",
ja hän suojelee heitä, jotka matkustavat yöllä.
Hän on kuun jumala, ja hänen tehtävänsä on pitää universumin tasapainoa yllä.
Vannotko suojelevasi yön matkustajia -
ja kostamaan heille, jotka haluavat satuttaa heitä?
Khonshulla on kirjaimellinen puoli,
ja sitten se on myös metafora -
Marcin raivolle.
Tapa hänet!
Hänen raivolleen lapsuutensa tapahtumista...
Murskaa henkitorvi!
... ja raivolle itseään kohtaan.
Hän kokee ansaitsevansa sen jollain tasolla.
Hänen on oltava orja, hänellä ei ole vaihtoehtoja.
Se on kuin riippuvuutta.
Luuletko omistavasi tuon kehon?
Se kuuluu minulle.
Toinen kysymys on:
"Onko Khonshu vain ääni hänen päässään?"
Niihin kysymyksiin ei ole selvää vastausta.
Kaikilla sarjan asioilla on kaksi puolta.
Jokaisella henkilöllä ja tarinalla on kaksi puolta.
Khonshu on avatar, jonka kuuluu kostaa vääryydet.
Minä työskentelen toiselle jumalalle,
joka pyrkii estämään vääryydet.
Voisin todella kyseenalaistaa olevani sarjan roisto.
Sarjaa on mahdollista katsoa ajatellen, että kyse on henkilöstä,
joka on luonut nämä mielikuvat psykiatristaan,
joka yrittää auttaa häntä käsittelemään kipua.
Hän haluaa pitää kipunsa, koska se on osa hänen identiteettiään.
Rakennamme identiteettimme usein kipumme ympärille, eikö niin?
Joten hän on tehnyt minusta vastustajansa.
Yritin luoda hahmoa,
jonka voi nähdä kolikon molemmilta puolilta.
Pidin roistosta.
"Yksikään puu ei voi nousta taivaaseen, ellei se laskeudu -
helvetin pimeyteen."
Itse asiassa uskon niin.
Olemme mielisairaalan lavasteissa.
Paljastamme useita muita hahmoja Marcin näkökulmasta,
kuten muissa jaksoissa nähtyjä teemoja ja kuvia.
Paljastamme, että hänen koko todellisuutensa -
saattaa olla muovautunut aikana, jonka hän vietti mielisairaalassa.
Tai sitten ei.
Palapelin palaset tekivät tästä niin hauskaa.
Emme lisänneet asioita -
ainoastaan lisätäksemme jotain hienoa,
mutta lisäsimme niitä, koska ne olivat osa tarinaa -
ja vaikuttavat lopputulokseen.
Päästäkää minut ulos!
Päästäkää minut ulos! Olkaa kilttejä.
Koko juttu on matka mielen sisään.
Pystyimme lisäämään pieniä asioita,
jotka johtivat takaisin alkuperäisiin asioihin,
ja se oli hauskaa.
- Steven! - Marc!
Miten tämä on mahdollista?
Kun pääsimme sarjassa osaan,
jolloin he ovat toistensa ulkopuolella, puhumassa toisilleen,
ratkaisevaa oli, että veljeni tuli mukaan -
ja esitti toista hahmoista -
aina kun olin saanut toisen tehtyä.
Hän on loistava näyttelijä, Michael.
Hän oli todella tukenani,
ja katsoessasi sarjaa,
näyttelen oikean pikkuveljeni kanssa.
Eli, me... Sinäkö vai.
Kuka tuo on?
Marc,
miksi tappamiesi ihmisten joukossa on lapsi?
- Steven, pysy kaukana hänestä. - Hei, pikkumies.
Mikä sinun nimesi on?
Steven. Odota!
Se oli yksi vaikeimmista osioista -
tekniseltä kannalta, koska joskus -
minun piti tehdä valintoja molempien hahmojen suhteen.
Harjoittelin sen ensin Steveninä.
Sitten harjoittelin sen Marcina.
Kuvittelin, miten halusin reagoida -
pitäen samalla kuvakulmat mielessäni.
Ja minulla ei ollut vastanäyttelijää.
Joskus laajakulmassa.
Arvaa, mikä sopisi Laylalle?
- Älä sano sitä. - Sanon vain, että on vain -
yksi virtahepo ja meitä kaksi.
Ei ole näin vaikeaa ohjata alusta.
- Eikä meidän tarvitse... - Mitä? Tappaa jumalatar Taweretia?
Niin. Etsi vain pätkä köyttä tai jotain...
Tai voimme totella häntä,
ja auttaa toisiamme löytämään sen, mitä me piilotamme.
Ne päivät olivat vaikeimpia -
teknisen haastavuutensa vuoksi.
Esimerkiksi tämän oven takana -
on potilaita,
ja Crawley on varmaan huutamassa bingo!
Voi luoja!
Voi herranjumala!
Tämä on Taweretin vene.
Olemme kuvanneet täällä koko viikon.
Taweret ohjaa heitä läpi Duatin, joka on muinaisen Egyptin alamaailma.
En tiedä mitä olette salanneet toisiltanne,
mutta teidän kannattaa kertoa toisillenne totuus.
Tasatkaa Vaakanne, ennen kuin saavumme Ruokopellolle.
Mielestäni Moon Knightissa on kiinnostavaa,
että sen keskushenkilö on monimutkainen luonne,
joka navigoi halki tunne-elämänsä.
Mitä sinä täällä teet?
Tule, kamu.
Meidän piti pitää hänet turvassa!
Steven, mennään.
Heidän välillään on veljellinen suhde,
vaikka periaatteessa he ovat sama ihminen.
Siinä on jopa jotain isällistä.
Mutta tarinassa on lopulta kyse näiden kahden yhdistämisestä.
Miksi pakotat minut tekemään näin?
Haluan nähdä, mitä hän teki.
Olet inhottava.
Sinun ei tarvitse nähdä tuota.
Sen vuoksi olet olemassa.
Olimme rehellisiä ajatukselle, ja rehellisiä...
Moni joutuu taistelemaan -
vakavien lapsuuden traumojen kanssa.
Ja miten se sitten näkyy aikuisessa.
Tietysti mukana on myös allegoria Moon Knightiin,
jumaliin ja voimiin.
Mutta todellisuudessa se on kuten jaksossa viisi sanotaan.
Saatat kuvitella sen olevan este.
Toinen persoona, joka on hallitsematon ja kamala,
paljastuukin lopulta hänen supervoimakseen.
Kaikki ne kamalat asiat, joita hän sanoi sinulle.
Hän oli väärässä. Se ei ollut syytäsi.
Ei olisi pitänyt tuoda häntä luolaan.
Hei.
Hei, olit pelkkä lapsi.
Se ei ollut syytäsi.
Lopussa Marc ja Steven oppivat olemaan yksi henkilö,
josta on heille hyötyä lopullisissa taisteluissa.
Jos voisit yhdistää hra Knightin ja Moon Knightin,
saisit täydellisen supersankarin, eikö niin?
Täydellisen sankarin, joka on inhimillinen.
He täydentävät toisiaan, ja se on kaiken ydin.
Se on suora kuvaus terveestä suhteesta -
DID:n persoonien välillä.
Kun he alkavat työskennellä yhdessä,
miten kiinnostavaa se olisi taistelukohtauksessa -
heidän sulautuessa toisiinsa läpi kohtauksen,
täydentäen toisiaan.
Se myös tekee Moon Knightista -
vaarallisen vastustajan. Hän on niin arvaamaton.
Läpi historian -
aidosti hyväntahtoiset ihmiset -
ovat opettaneet anteeksiantoa,
sitä että aina voi uskoa ihmisten kykyyn muuttua,
kasvaa ja tulla paremmiksi.
Ja se, mikä tekee Harrow'sta fanaatikon,
on hänen kykenemättömyytensä uskoa siihen.
Kitkisitkö rikkaruohot vasta ruusujen kuoltua?
Rikkaruoho on rikkaruoho.
Se tappaa kaiken hyvän, ja se pitää kitkeä välittömästi.
Jopa lapset? Ja jos sanot, kyllä, jopa lapset,
silloin olet yrittänyt fanaattisuuden rajan, johon moni ei kykene.
On kyse vapaasta tahdosta. Kahden ideologin välisestä taistosta.
Toinen yrittää puhdistaa maailman pahasta.
Ja toinen haluaa poistaa vain pahantekijät.
Kyse on ihmiskunnan vapaudesta tehdä virheitä -
ja oppia niistä.
Jos Ammit olisi saanut hallita,
nuoren Randallin elämä olisi säästynyt,
ja perheesi olisi ollut onnellinen.
Hänen olisi pitänyt kitkeä vain yksi rikkaruoho puutarhasta.
Sinut.
Meidän on luotava Ammit uudelleen.
Miten?
Vain avatar pystyy siihen.
Mohamad ja Antonia tulivat -
meikkausvaunuun puoli tuntia ennen kuvauksia.
Mohamad sanoi: "Jumalten kammiossa -
useimmat heistä ottavat Jumalan hahmon. Voisitko matkia Antoniaa,
opetella hänen vuorosanansa ja ottaa Taweretin hahmon?"
Sanoin: "Okei."
Muutit mielesi.
Oli hauskaa leikkiä fyysisellä puolella Mayn kanssa -
harjoitellessamme kohtausta.
Hän matki liikkeitäni Taweretina sekä intonaatiotani.
Sano se, Antonia.
- Älä pelkää. - "Älä Pelkää."
Ehkä meidän ei ollut aina tarkoitus tehdä sitä yhdessä,
mutta oli hienoa katsoa -
Laylan peilaavan Taweretin eloisuutta ja hassuttelua.
Sarja ei alkanut Scarlet Scarabilla,
mutta Mayn hahmosta kehittyi egyptiläinen hahmo,
Ajatus kehittyi vähitellen. Päätimme tehdä hänestä supersankarin.
Rajasimme sen egyptiläiseen supersankariin -
Marvel universumissa nimeltä Scarlet Scarab.
Perinteisesti se on mieshahmo, joka takavarikoi -
egyptiläistä esineistöä varkailta -
ja epärehellisiltä ihmisiltä palauttaen ne oikeille omistajille.
Ajattelimme: "Tarinamme kehittyy tavalla,
johon se sopisi täydellisesti."
Marvel on monille ihmisille koko maailma.
Lapsille ja teineille osallisuus siihen maailmaan tarkoittaa olemassaoloa.
Edustettuna olemista.
Maailma on mennyt moneen suuntaan.
Mutta tämän kaltaisen hahmon olemassaolo, hyvän puolustaminen,
se yhdistää ihmisiä.
Oliko tämä sinulle lapsuuden unelma?
Ehdottomasti.
Puhun nyt omasta kokemuksestani,
mutta kun näen arabeja elokuvissa, se on antanut minulle luvan -
uskoa sekä paikan ja tilaa toteuttaa unelmiani.
Haluan, että arabinaiset haluaisivat tehdä taidetta,
jakaa tarinaansa ja olla enemmän esillä.
Jos jaan sitä ja autan yhtä ihmistä tuntemaan niin,
minun työni on tehty.
Olemme Jordaniassa.
Aloitimme huhtikuussa Budapestissa puoli vuotta sitten.
Tämä on viimeinen päiväni,
ja koko tiimi lopettelee -
Moon Knightin kuvaukset tällä viikolla.
Tämä on paras paikka lopettaa,
täällä rakastuin elokuviin Arabian Lawrencea katsoessani.
Saan kuvata kohtauksia samalla paikalla.
Maapallolla.
Jordania oli kuvausten lopussa.
Jos joku olisi sanonut, että neljän vuoden aikana -
kuvaisin kolme eri projektia -
Wadi Rumin aavikolla, en olisi uskonut häntä.
Mutta Star Wars, Dune ja nyt Moon Knight -
on kuvattu samalla aavikolla.
Wadi Rum, oikea aavikko.
Se tuntui kaikista kesälomalta.
Olimme auringossa,
Punaisen meren äärellä ja kävimme Petrassa.
Se oli mieletön tapa lopettaa projekti.
Se on ohitse!
Tarinankerronnallisesti elämme kiehtovaa aikaa,
koska elokuvien muoto muuttuu.
Tämä ei ole televisio-ohjelma, se on isomman kankaan elokuva,
ja yritämme saavuttaa -
elokuvallisen tason ja laadun.
On vaikea maalata niin suurta kangasta.
On hiton vaikeaa tehdä yksi hyvä elokuva.
Tehdä niitä kolme peräkkäin,
se vaatii ammattitaitoa kaikilta mukana olevilta.
Ylämäki on jyrkkä.
Ethan sanoi hyvin varhaisessa vaiheessa:
"Meillä on nyt hauskaa.
Mutta tulee päivä numero 80 ettekä jaksa silmiänne räpyttää.
Sen on oltava kuin ensimmäinen päivä,
koska kukaan ei koskaan sano: 'Se ei ollut kovin hyvä.
Mutta se oli 80. päivä. Voi heitä.'
Tason on pysyttävä korkeana.
Teidän on pidettävä unelma elossa."
Se on valtava haaste. Arvostan kaikkia, jotka tekevät televisiota.
Etenkin tällä tasolla, elokuvallisesti.
Kuuden tunnin verran elokuvaa.
Luoja, kokemus oli todella raskas,
mutta hyvin palkitseva.
Yksi hienoimmista asioista -
tämän työn parissa -
oli nähdä projektin valtava skaala.
Ja vaaditaan tiettyä alkemiaa luoda näin valtavasta projektista henkilökohtaista.
Se tuntuu henkilökohtaiselta.
Siitä tulee mieleen aiemmat elokuvasi, sinun ja Sarahin.
Ja voin tuntea sen inhimillisyyden.
Luovan yhteistyömme rakenne ja -
aika, jonka vietimme yhdessä pyöritellen ideoita oli hienoa.
Uskon, että saimme aikaan jotakin rohkeaa,
ja juuri sen puolen -
haluan jakaa yleisön kanssa.
En olisi koskaan arvannut, enkä sano tätä väheksyen,
mutta tämä oli yksi luovimmista, nautinnollisimmista seikkailuistani.
Tuntui vain,
että kaikki laittoivat kaikkensa peliin,
ja todella laittoivat itsensä isolla tavalla likoon.
Meillä riitti paitsi uskoa ja tilaa tämän tekemiselle,
mutta myös saamamme tuki oli uskomatonta.
On uusia haasteita ja nautintoa,
joka seuraa pidemmän tarinankerronnan muotoa.
Loput jäävät mielestäni avoimemmiksi.
Jokaista lankaa ei tarvitse sitoa.
Ja luodessamme vahvoja hahmoja -
kuten Moon Knight ja Scarlet Scarab -
voimme luottaa siihen,
että heillä jää tarinoita kerrottavaksi,
ja uusia hahmoja voidaan tuoda kertomaan niitä.
Mitä hittoa tuo oli?
Menetin tajuni.
Tänään sinä vapaudut.
Tekstitys: Orvokki Mattila