Jeg vet at du har veldig vanskelig
for å kunne skille
mellom det som er ekte,
og det som er i hodet ditt.
Med Disney+-serien vår
ville vi se flere av figurene vi har presentert på kinoskjermen,
men vi hadde også figurer som vi ville
presentere for første gang på Disney+.
Moon Knight var på toppen av listen.
Moon Knight er en fantastisk rollefigur. Han har et utrolig unikt utseende.
Han er mye mer actionorientert
på en måte vi ikke har sett på en stund i Marvels filmunivers.
Når vi skal tilpasse en tegneseriefigur,
tenker vi alltid på hva som er kjernen,
hva som er det essensielle.
Du kan ikke lage en Moon Knight-serie
uten å godta mørket og kaoset.
I Marvel-universet
gjorde Moon Knight sitt inntog i 1975, i Werewolf By Night,
og han var absolutt antagonisten.
Innen 1980 kom, hadde fansen et stort ønske
om å se mer av ham, og han fikk en tegneserie.
Historisk sett er Marc Spector Moon Knight.
Han sluttet som marinesoldat og ble leiesoldat,
og så ble han avataren til den egyptiske guden Khonsu.
Om du ser på opprinnelsen hans i tegneserien,
er den sentrert rundt egyptologi,
og det er det som gjør ham annerledes og unik.
Kevin tok det opp
tidlig i utviklingsprosessen.
Han sa: "Om vi kan få med det i serien,
"pakket inn i litt Indiana Jones-aktig eventyr,
"er det en serie som tåler seks timer."
- Går jeg bare mot dem? - Ja, gå mot kamera.
Det er... Det må gi meg effekten av...
- Greit. - Han skjønner stemningen.
Mohamed Diab er en egyptisk filmskaper.
Så samarbeidsvillig og selvsikker,
og han kom inn og hadde en mening om historien.
Jeg vil vise deg det siste. Dette er tegningene til datteren min.
Se på dette. Det er Moon Knight.
Jippi! Herlig.
Jeg leste de to første episodene, og sammendraget av resten av serien.
Jeg og Sarah bare hoppet uti det.
Sarah er kona mi og produsent for serien.
Og vi hadde et forslag på 200 sider.
Han kom med et forslag
som var sentrert rundt egyptologien i det hele,
og det var noe Kevin fokuserte på fra første dag,
egyptologien og eventyret.
Det var på det opprinnelige presentasjonsmøtet
at vi visste at han kom til å være den beste regissøren for Moon Knight,
og det ser man.
Du ser det når du ser serien.
Det er så mange visuelle frempek der.
Det er så mange detaljer i tankegangen hans,
så det skapte virkelig et ønske i
besetningen og crewet og alle som berørte serien om å tenke sånn.
Når du gjør dette, så mye som du kan...
Jeg visste ikke om Moon Knight før det.
Det kan være en fordel eller en ulempe.
For min del synes jeg det var en fordel.
Jeg var ikke knyttet til noe bortsett fra å lage en god historie.
Noe vi skjønte tidlig, var at når du har seks timer med fortelling,
når du har fire-fem land,
så krever det litt mer samarbeid.
Vi gjentar det, men slipper...
Å ha Benson og Moorhead,
sammen med Mohamed Diab som hovedregissør, lønnet seg.
- Beklager, folkens. - Mikrofonpakken din falt av.
- Beklager. Har savnet dere. - Har savnet deg også.
Ja.
Vi så arbeidet ditt for første gang i filmen Clash.
Aaron og jeg så den filmen,
og begge to tok en lang pause og sa: "Vi er nok ikke filmskapere
- "om han er filmskaper." - Ja.
Jeg elsket filmene deres. Jeg vet at det går frem og tilbake nå.
Jeg må si det samme. Men jeg elsket The Endless,
og jeg elsket den før jeg møtte dere.
Jeg tenkte: "Jøss, disse gutta har noe."
Da vi fikk sjansen til å samarbeide, var det stort for meg.
Da vi begynte på skriverommet,
ble det raskt klart at
Moon Knight ikke har noen forbindelser til Marvels filmunivers.
Fortellingsmessig ble det befriende
og tillot oss å virkelig leke med en figur
som ikke måtte følge noen forhåndsbestemte regler.
Som fan av Moon Knight har jeg alltid syntes det er utrolig
at alle skapere kommer inn og har sin egen vri på materialet.
Vi kunne velge favorittingene våre fra de forskjellige seriene.
Men det er også en skremmende oppgave, for hvordan koker man 40 års rarhet
ned til en seks timer lang serie, som fortsatt gir mening?
Med en diger historie med 40 år med tegneserier
har du mye å velge i. Og det beste ved Marvel
er at de tillater oss å ta figurens opprinnelse
og leke med den så mye vi vil.
For oss handlet det om historien.
Ingen sa noen gang til oss:
"Det er noe i tegneserien som må være med."
Vi gikk gjennom alle Moon Knight- blader som fantes
og prøvde å finne spesielt ikoniske bilder som vi følte kontakt med.
Vanligvis var det sprøere ting som
bildet av å dra av det hvite
og se kjøttet under på en hvit bak... Slike bilder.
Da Moon Knight ble skrevet,
var Marc Spector bare en fyr som hadde forskjellige identiteter.
Marc Spector var leiesoldat, Steven Grant var en leken millionær,
og så var det drosjesjåføren Jake Lockley.
Alt etter hvilken informasjon
Marc Spector trengte på det tidspunktet som Moon Knight,
brukte han forskjellige identiteter.
Med årene ble de forskjellige identitetene til forskjellige personligheter,
og personlighetene ble til det vi nå kjenner som
som dissosiativ lidelse.
Jeg tror tegneserieskapere begynte å ta interessante sjanser
med figuren Moon Knight,
og det var der du begynte å se ting som kampen med DID.
Den mentale helsen hans ble raskt et hovedpoeng.
Det tok en figur som ble presentert som
en fyr som kler seg i hvitt og slåss mot varulver.
"Hva mer må du vite?" Det gjorde ham mer kompleks,
og det gjorde ham til en fascinerende figur.
I tegneseriene har Moon Knight i mange år
slitt med mental sykdom.
Muligheten til å bruke noen som møter de utfordringene
på en måte som viser respekt, var veldig viktig for oss.
På grunn av de forskjellige elementene trenger du en fantastisk skuespiller.
Greit. Guten Tag.
Vi snakket med Oscar flere ganger.
Vi visste han var interessert i verdenen. Vi fant aldri en som passet.
Vi var ikke sikre på om han var interessert i Moon Knight,
eller om han var interessert i å lage en serie på Disney+.
Men han var helt med,
og han har vært en god kreativ samarbeidspartner.
Da jeg ble kontaktet av Kevin Feige med Moon Knight,
hadde jeg aldri hørt om den. Jeg samlet på tegneserier
da jeg var yngre. X-Men,
X-Force og noen andre.
Det første jeg gjorde, var å ta et dypdykk
i figuren og historien.
Når man ser tilbake på tegneserien, har den endret seg veldig mye.
Den er så rikholdig. Den er diger.
Jobben vår var
å filme det vi syntes var mest interessant,
eller var mest saftig dramatisk sett.
Og ta det mentale helse-aspektet på alvor
og forplikte oss til det jeg virkelig ville gjøre,
altså en figurstudie, en opplevelse fra et ståsted.
DID er dissosiativ lidelse,
som tidligere het multippel personlighetsforstyrrelse.
Til syvende og sist er det en oppdiktet fremstilling av DID,
men jeg tror vi gjorde vårt beste
for å prøve å forstå det og se nærmere på det.
Det første jeg gjorde da jeg sa ja,
var å lese om DID og hvordan det er.
Robert Oxnam har skrevet en fantastisk bok
som heter A Fractured Mind.
Det endte opp med å bli som en bibel for meg,
for han innså ikke at han hadde DID
før han var i 40-årene.
Han trodde bare han var alkoholiker og hadde problemer i livet sitt,
og så plutselig
fant han ut at han hadde åtte forskjellige personligheter.
Åtte forskjellige personer.
Det var forbløffende. Og det at
det er en superkraft i seg selv.
Hvor utrolige mennesker er, som, for å overleve
fæle traumer i veldig ung alder...
Det er en overlevelsesmekanisme som slår inn,
der hjernen skaper andre mennesker inni psyken hans
for å kunne takle traumet.
Alle som ser denne serien, og alle som har jobbet med den,
har et forhold til mental helse.
Da vi laget serien, tenkte alle på
hvordan vi skulle sørge for å fortelle en omtenksom historie.
Det må ikke være om noe spesifikt. Det kan faktisk
lære deg om noe vi alle har opplevd,
altså å prøve å ta vare på og være sammen med noen som sliter.
Kom igjen. Takk.
Hovedforfatteren vår, Jeremy Slater, var lidenskapelig opptatt av
å gjøre første og andre episode til Stevens episoder.
Jeg visste alltid at
det ville bli vanskelig å begynne serien med Marc.
For Marc er en veldig avstengt rollefigur.
Det kom til å bli en kamp i hele serien.
Jeg så virkelig på Steven Grant og sa: "Det er en historie jeg kan fortelle."
Når man skjønner hvem Steven Grant er som rollefigur,
er du med på hele reisen.
Marvel og Jeremy Slater skal ha ros.
Jeg synes noe av det mest geniale i serien er ideen om
å se verdenen gjennom Stevens øyne. Jeg elsket det.
Å begynne med et mysterium. Første episode er et stort spørsmålstegn.
- "Hva er det som foregår?" - Ja.
Noen ganger blir man fristet til å komme gjennom det,
så man får se Moon Knight banke noen.
Vi ser ikke det før slutten av andre episode.
Det tar nesten lengden på en hel film før du ser
- tittelfiguren Moon Knight gjøre noe. - Absolutt.
Det var veldig spennende, da vi faktisk måtte leke med mysteriet.
Jeg fikk noen tidlige utkast av et par av episodene,
og jeg så at historien var flyttet fra New York til London,
men figurene var likevel skrevet som amerikanske.
Men det fikk meg til å tenke:
"Er det plass til å skape en figur som er et bra motstykke
"til det man venter at en leiesoldat og tøff helt skal være?"
"Leiesoldat"? Nei. Jeg er ikke leiesoldat.
Jeg heter Steven Grant.
Jeg tenkte: "Siden det finner sted i London, hva om Steven er engelsk?"
Og så begynte jeg å dikte opp en figur hjemme
og gjorde det for barna mine.
Den eldste sønnen min forelsket seg i Steven.
Han lo, så det fikk meg til å føle
at det var noe der.
Jeg vet ikke hva dette har med Egypt å gjøre.
De hadde ikke det på den tiden.
De likte fiken og dadler og...
Vi står i leiligheten til Steven.
Vi bestemte oss for å lage et loft,
for det minner om formen på en pyramide.
To, én. Kamera. Action!
Vi satte sengen hans under en plattform,
som om han ligger i en sarkofag også.
Som om han er litt begravd.
Da vi begynte å filme, var de første to månedene bare Steven.
Prosessen fikk en til å forelske seg,
spesielt i Steven.
Kan du ta denne med ned?
Gir du meg et øyeblikk med billene dine, Donna?
Jeg husker ikke sist gang jeg elsket å spille en figur sånn.
Da jeg kom på settet, ville jeg bare beholde aksenten og forbli rollefiguren.
Får vi bytte om en time?
- Ja. Det er i... - Ja. Greit.
- Samme jakke. - Flott.
Jeg vil ikke beskrive meg som en metodeskuespiller.
Jeg ville bare ikke være sjenert
eller tvile på det.
Så for meg handlet det mer om
å forbli rollefiguren så jeg vet at den alltid er der,
og jeg kan bruke energi på andre ting,
som å spille scenen og gjøre tingene
og finne ut av plassanvisningene og alt det.
Herregud.
For meg er seriens stemning et resultat av rollefiguren.
Vi lærer om mytologien bak Moon Knight og hva som står på spill
via en rollefigur som er like grønn som vi er.
Dette er sprøtt.
Serien er et verdensomspennende eventyr med en overnaturlig vri.
Det er også en anelse grøsser der.
Jeg tror det som er morsomt med Moon Knight,
og det er noe som finnes i hele Marvels filmunivers,
at når man skreller av lagene,
så skjønner man at historien handler om rollefigurer.
Jeg tror det var noe av det Oscar Isaac ble tiltrukket av.
Jeg blir sprø.
Jeg har allerede blitt sprø.
Jeg... Jeg merker ikke forskjell på
det våkne livet og drømmene mine.
Steven var nøkkelen, for han er oppriktig og morsom,
men også 100 % livredd for det som skjer,
og det gir oss en rekke forskjellige reaksjoner
som likevel eksisterer i samme verden.
...sprenge deg ut av hodet mitt!
Jepp.
Selv om han kanskje ler eller kommer med en vits
eller er livredd for noe veldig fælt,
kan du samtidig
håndtere realistisk barndomstraume.
Og samtidig snakker en flodhest til deg.
Fordi det har allerede blitt etablert som et psykologisk synspunkt,
tror jeg du klarer å godta det.
Hold igjen døra. Takk.
Kamp- eller stuntmessig er Steven Grant bare en vanlig fyr.
Det er noe av det mest kompliserte å gjøre,
når du må koreografere en kamp med en som i historien
ikke kan slåss.
Jeg elsker det, for... Selv om du
ikke praktiserer kampsport
eller aldri har vært i en ekte slåsskamp,
kan du fortsatt ha overlevelsesinstinktet.
Du har fortsatt et instinkt om å beskytte deg selv.
Seks!
Jeg foretrekker cricket.
Enda en idé Oscar hadde, var å bruke litt humor.
Han kunne være litt tøysete av og til,
men noen ganger kunne det redde livet hans.
Sjakal!
Jeg tror Moon Knight-kostymet... De to rollefigurene vi har,
ligner ikke noe du har sett i Marvel-universet.
Dette kommer fra fantasien til en person
som er inspirert av en gammel gud.
Mr. Knight er det Steven
ser for seg som kult.
James Bond, noe sånt, ikke sant?
En elegant gentleman som er slu, sterk og morsom.
Steven, hva er det vi har på oss?
Jeg vet ikke. Hun sa jeg trengte en drakt.
Vi har en spesiallaget tredelt dress til Mr. Knight.
Vi brukte referanser fra tegneserien.
Vi ville ha med litt tekstur,
så det ikke bare var bare hvitt.
Når lyset treffer den, vises det litt glans
slik at dressen ser ut som den lyser.
Den har en vest med spesiallagede knapper,
Khonsu-symbolet.
Vi tilpasset en joggesko, for jeg ville ha et moderne utseende.
Mohamed, regissøren, ville at de skulle ha stropper
som et nikk mot mumier.
Meghan gjorde en flott jobb.
Og ja, det ble en herlig spøk,
der han skulle ha drakten, men ikke vet hva det betyr.
Men jeg ser stilig ut.
- Hvor er skarabeen? - Skarabe...
Hva er dette? Hva er disse små pinnene til?
Stokkene brukes av både Moon Knight og Mr. Knight.
I tegneserien lå de nede på beinet,
men til vårt formål, fordi vi ville gjøre dem litt større,
kom de bare fra under kappen
eller under jakken.
Det er faktisk ganske kult.
Her er en interessant detalj.
Opprinnelig hadde Marc Mr. Knight-antrekket,
og Steven hadde Moon Knight-antrekket.
Og da Steven ble en veldig engelsk fyr,
var det sånn: "Jeg føler at Steven er Mr. Knight. Ikke sant?"
Og de sa: "Vi tenkte det samme."
Og så ble det byttet.
Nå holder det. Timeout.
Timeout. Nå roer vi oss ned.
Alle er anspente.
La oss bare slappe av og snakke litt...
Ta kroppen, Marc.
Moon Knight har en ikonisk silhuett,
så vi visste omtrentlig hvor vi ville være.
Hette, maske, kappe.
Og så kokte det ned til
diskré hint som vi ville ha i selve kostymet.
Jeg synes det er en kul tegning,
og for meg er det Moon Knight.
Men når du gir det til en ekte person,
begynner du å forestille deg hvordan
en egyptisk gud ga noen SWAT-rustning.
Det føles litt feil.
Designet var en samarbeidsprosess.
Alle bidro.
Oscar kom inn, og han hadde et par gode ideer.
Kostymet var det store samtaleemnet i de tidlige dagene.
Ryan Meinerding kom til slutt til
og fant på dette konseptdesignet,
og så snart det kom, så alle på det og sa:
"Jeg har ikke sett det, og det er skrekkinngytende."
Det er hieroglyfer overalt på beina til Moon Knight.
Språket i oldtidens Egypt hadde ikke ordet "ridder".
Det fantes ikke.
Så jeg måtte finne på "Månens beskyttende soldat".
Eldgammel egyptisk måneridder.
Vi jobbet med Marvel og konseptillustratørene deres
og så klart Meghan Kasperlik, som er seriens kostymedesigner
for å ta konseptet
og gjøre denne tegneseriehelten til noe ekte.
Ja, gullet er flott. Kan du bevege armene?
- Bra. - Først og fremst
må det se ut som bandasjer.
Det gjør dette til et ekstremt vanskelig plagg å lage.
For hver individuelle del
er en individuell del som sys sammen
og må passe perfekt på menneskekroppen.
Vi måtte finne stoff med riktig stretchprosent
og så trykket vi bandasjetekstur på det,
og farget så klart stoffet også.
Vi prøver å gjøre det lyst og kjølig, så du ikke blir for varm når du har det på,
og vi prøver å gjøre det elastisk.
Samtidig sørger vi for at stoffet og alt i det
er robust nok til å tåle fall og tungt stuntarbeid.
Moon Knight-kostymet og utformingen av det
var en lang reise for å finne noe
jeg tror alle syntes var bra.
Fordi vi har sett mange forskjellige forvandlinger
i mange forskjellige filmer og superheltprosjekter,
prøvde vi mange forskjellige ting, men vi ville sørge for at
det føltes som en magisk forvandling.
Men ikke noe som var for fjernt.
Vi ville ha det kroppsnært.
Greit. Gjør det. Ta kontroll. Inntil videre.
Mye av det var ekte lag med stoff
som gjorde at kostymet føltes mer ekte.
Selv om jeg vet det var mye jobb
for teamet som laget kostymet,
og for Meghan og teamet hennes å få det ferdig,
var det viktig å ha nytt stoff å filme
og se hvordan det beveget seg.
Du kan beskrive Moon Knight nesten som Marcs id.
Ham når han er mest tøylesløs, mest ufølsom,
mest voldelig, mest hevngjerrig.
Jeg tror vi slet med Marc.
Vi slet med å finne ham på papiret.
Steven er lettfordøyelig.
Du forelsker deg i ham med en gang, fra tredje scene eller noe.
Jeg var så redd at folk ikke kom til å like Marc fra episode tre.
Hvem er han? Han er ikke like morsom og sympatisk.
Første gang vi møtte Marc på settet, var det som om lufta gikk ut av rommet,
for han var i denne... Ikke Oscar.
Marc var i dårlig humør i scenen.
Så hele stemningen forandret seg fra sprudlende, morsomme Steven
til: "Greit. På tide å konsentrere seg."
Først var jeg usikker, så jeg sa:
"Jeg vil ikke filme Marc-ting på samme dag som Steven.
"Kan vi gjøre det på forskjellige dager,
"slik at jeg kan skille mellom dem?"
Nå begynner vi. Standby. Vær så god!
Jeg gjorde ikke det. Jeg beskytter henne mot Khonsu.
Du vet ikke hva du snakker om.
Han følger med på henne. Han vil ha henne som erstatning for meg.
Du vet ikke hva du snakker om.
Bare hold kjeft.
Og forresten, Marc har ikke Oscars vanlige stemme heller.
Det er en oppfunnet aksent.
Hør på meg.
Gå vekk fra bagen.
Du kommer til å få henne drept.
Jeg ga Marc en slags Chicago-greie,
og så gikk jeg inn på tegneseriens historie
og ga ham et lavere stemmeleie, en annen måte å stå på
og fant det fysiske for å gjøre dem veldig særegne.
Kutt!
Jeg begynte å se,
da jeg ble mer bekvem med disse to forskjellige folkene,
at jeg utviklet musklene
til å kunne gå lettere fra den ene til den andre.
Og med tiden
begynte det å føles som en tryllekunst.
Vil du at jeg skal si Stevens replikker for timingen?
Så du vet hvor lenge du skal se på speilbildet?
Nydelig.
Det er en scene på klippen
der Marc snakker med Steven, og så går vi tilbake til Oscar tre-fire ganger.
Hva feiler det deg, Steven?
Meg? Det er du som er på drapstokt.
Det han gjorde, var magisk.
Jeg bytter bare kamera,
og han bytter fra Marc til Steven.
Marc og Steven er helt ulike, og det er ikke lett for Oscar.
Jeg foreslår at du slutter å høre på den duen.
Ikke gå i veien for meg.
Til slutt var det veldig moro, for du kunne se
på bare øynene at det var et skifte.
Du måtte ikke bytte engang. Du så:
"Å, det er Marc. Marc er her",
og det var spennende.
Jeg kan se på et stillbilde av ham
og vite om han spiller Steven eller Marc. Ikke noe forskjellig.
Det er bare at holdningen er forskjellig. Øyeblikkelig.
Når vi tenker tilbake på det, tilbrakte vi tid med
tre stykker i samme kropp i løpet av filmeperioden.
Vi ble kjent med Oscar, og så ble vi kjent med Steven,
- og så ble vi kjent med Marc. - Ja.
Når man har en fantastisk helt,
når du legger listen så høyt med Oscar Isaac,
sier du: "Hva gjør vi med skurken?"
Det at Ethan Hawke ble med,
det er to drømmeskuespillere.
Veldig forskjellig fra oppdagelsene vi har gjort.
Det er to veldig store, etablerte stjerner
som vi er heldige at
kommer inn i verdenen vår og spiller disse rollefigurene.
Hun ble sveket.
- Ble hun? - Av late med-guder.
Selv av sin egen avatar.
"Avatarene". Blå mennesker, ikke sant? Elsker den filmen.
- Med avatar mener jeg... - Mener du anime?
Steven, kutt ut.
Jeg hadde sett noen av Mohamed Diabs filmer,
og vi snakket om å lage en liten uavhengig sci-fi-film.
Vi skulle til å begynne, og vi fikk denne jobben, og jeg sa:
"Kan du vente et år?" Og han sa ja.
Vi fant tonen, og vi ville lage noe sammen.
Jeg hadde sett Good Lord Bird,
og det var en slående prestasjon.
Mens Mohamed og jeg snakket om Harrow,
sa jeg: "Hva med Ethan? Hadde ikke Ethan vært bra?"
Mohamed sa: "Ja, jeg elsker Ethan. Jeg kjenner Ethan.
"Jeg tror det hadde vært bra. God idé, det burde vi gjøre."
Jeg tror det var neste dag at jeg gikk ned til kaffesjappa,
og der var Ethan.
Og jeg hadde sett ham, men aldri snakket med ham.
Han sa: "Jeg hørte at du snakket med Mohamed forleden dag."
Han sier: "Jeg spiller Moon Knight." Og jeg sa: "Det visste jeg ikke."
Og han sa: "Du burde være skurken. Mohamed og jeg snakket om det."
Det var lett å si ja.
Jeg tenkte meg ikke om engang.
Det interessante med tegneseriene er at de ikke har en definerende skurk.
Det tillot oss velge
hvilke aspekter av noen av skurkene vi ville beholde.
Hvilke aspekter hjelper opprinnelseshistorien?
Jeg tror han begynte som en lyssky milliardær.
- Noe sånt, ikke sant? - Ja, det var sånn det begynte.
Og så ble han i bunn og grunn til en sektleder.
Men vi snakket mye med Ethan om hvordan vi skulle gjøre det ekte, for
overbevisningen og troen hans er på en verden uten smerte.
For oss er det en mye mer interessant figur enn en
som bare er ondskapsfull.
Ideen i episode seks, når han går til Ammit og sier: "Ta livet mitt."
Han er ikke en av skurkene som prøver å få viljen sin
fordi han vil styre verden. Han bryr seg ikke.
Vekten din er ikke i balanse.
Jeg godtar dommen, uansett utfall.
De fleste som begår fæle forbrytelser tenker ikke...
De våkner ikke om morgenen og sier: "Jeg er slem."
De har sine grunner. Helvete er brolagt med grunnene deres.
Så jeg måtte finne grunnene hans og gjøre dem så rasjonelle
og overbevisende som mulig.
Når du tenker på sektledere i historien,
de stormannsgale,
er de ofte veldig idealistiske i begynnelsen.
Du ser ekte, moralske ambisjoner hos mange av dem.
Jeg prøvde å skjønne hva han tror på, og om...
Du må tro at du faktisk hjelper.
Vi er her for å gjøre jorden så lik himmelen som mulig.
Hvem vil være førstemann?
Jeg tror de mest vellykkede skurkene i Marvels historie
er de som faktisk er litt i gråsonen,
som Killmonger eller Thanos.
Folk tenkte faktisk: "Vet du hva? Du har et poeng."
Jeg håper at Harrow er... Folk kommer til å tenke det om han. Han har en logikk.
Ja, det er en logikk. Og så er det også...
Det er tydelig at han har hatt det vondt.
Har hatt det vondt, og at han er medmenneskelig på grunn av det.
Vi fikk gleden av å regissere åpningsscenen av første episode,
- som opprinnelig var andre episode. - Ja.
Vi skulle ønske vi kunne ta æren for den, men det kan vi ikke.
Vi må gi den til Ethan Hawke.
Han fant på en genial introduksjonsscene.
Det er derfor man ansetter Ethan Hawke.
Du bare ser noen legge glass i skoen og gå med stokk.
Og noen scener senere
kommer han knasende nedover veien.
Du vet allerede hvem han er,
og at han er ganske sprø.
Det skaper så mye mystikk og interesse for hvem dette er,
og det var hans fortjeneste.
Vi tok ideen med den brå åpningen og lekte med den i gjennomlesningene.
Jeg tror det var Grant som sa at vi skulle bruke skoene,
- at det ikke bare skulle være rart. - Smart.
Alt som blir plantet, må få følger,
dominoeffekten bak alt.
Og mange ting kom til
- gjennom de gjennomlesningene. - Ja.
Du ser det, ikke sant?
Ja, jeg ser det.
Grant Curtis, produsenten vår, jeg gir ham mye av æren for dette også,
og Kevin og alle i Marvel, for de ga oss rom til å gjøre dette.
Vi hadde ukentlige gjennomlesninger av episodene
og stilte masse spørsmål
og gikk inn på mekanikken.
Det utviklet seg til noe som var mye mer filosofisk.
Det ble et stort samarbeid med Marvel og skuespillerne og dere,
og vi endte med å forstå figurene på nytt på figurnivå.
Jeg mener at vi skapte et miljø
som tillot folk å si hva de mente om fortellingen.
Ingen dømte.
Bare: "Hva er det beste for rollefiguren?
"Jeg foreslår dette, forslag frem og tilbake."
Det gjorde manusene, historiene og serien mye bedre.
På settet spurte vi hvordan vi skulle få det til.
Hvordan gjør vi dette så ærlig som mulig?
Alle var på bølgelengde.
Jeg tror det er derfor det føles sømløst med Aaron, Justin og Mohamed,
for vi snakket om alle disse tingene.
Det var ute i det åpne.
May satt sammen med oss.
Hun kjempet hardt for Layla.
Layla hadde ikke vært sånn hun var uten May.
Uten tvil.
Hun og Sarah
var de kvinnelige stemmene i rommet. Jeg tror de to,
og egyptere vet hvem hun er,
kampene hun har hatt.
Layla var vanskelig å finne,
for jeg visste fra begynnelsen av at det ikke bare var en rolle.
Det representerer en hel folkegruppe.
Jeg elsker May som skuespiller,
men det var viktig for meg
som araber å finne en som kan representere oss.
- Så ingen skal være her? - Du skal bare gi...
Jeg visste ikke egentlig noe om rollen før jeg sa ja.
Hun var egypter, og for meg
var det spennende å spille i en Marvel-produksjon.
Mens tiden gikk og jeg begynte å få vite mer om henne,
og jeg lærte mer om reisen hennes,
ble det enda mer spennende.
Jeg tror Mohamed gikk for skuespillere han intuitivt visste ville engasjere seg,
engasjere seg helt og ikke være redde for å se dumme ut
eller å gjøre alt som skal til.
Hun var alltid helt med og hadde gode ideer
for figuren og for å gi henne en ekte stemme.
Jeg er ikke her for å hjelpe deg.
Jeg er her for min egen del, og for alle som vil dø om Harrow lykkes.
Jeg slet mye i begynnelsen.
Jeg er ganske sårbar,
så jeg hadde en formening om at Layla måtte være veldig sterk
og ikke ha følelser, og jeg var veldig usikker
når jeg sprakk eller gråt eller følte meg emosjonell.
Men dette er bare en ekte person,
og det var viktig for meg å vise alle de sidene ved en kvinne.
Hver gang jeg får vite noe nytt om deg,
tenker jeg: "Det var det. Vi kan umulig ha flere hemmeligheter for hverandre."
Og så dukker det opp noe nytt, og det er som om jeg aldri har kjent deg.
Du har ikke det.
Du gjør ikke det.
Jeg elsket å lage fjerde episode,
for jeg føler at Layla fikk mye plass,
så vi ser at det hun opplever inni seg,
vises gjennom opplevelsen i graven.
Scenen med Harrow føltes som et teaterstykke den dagen,
for vi var så spredt at vi hadde to kraner som filmet.
Vi filmet alle nærbildene samtidig, og det var utrolig.
Du håndterte det nydelig.
Hvorfor mener menn som deg
at det er nødvendig å være så nedlatende?
Det var viktig for meg at Layla
ikke bare skulle tjene en manns fortelling.
Er du ferdig?
Samme om det er faren eller kjæresten eller hva det nå er.
Jeg føler at hun oppdager seg selv, og det er det viktigste.
Jeg håper du finner fred.
Dette er Kairo-settet vårt.
Det er en veldig stor dag for oss.
Vi har 255 statister på jobb.
Det er 55 biler som kjører rundt,
og Oscar og May går gjennom Kairos gater.
Opptak!
Da jeg kom til Kairos gater, ble jeg så overveldet.
Jeg hadde faktisk angst, og det er...
Jeg føler det der av og til, bare fordi det er så mye som skjer.
Noe av det mest interessante var
å lage sentrum av Kairo i Budapest.
Vi bygget et stort område
som er fire-fem kvartaler av Kairo,
med grønnskjermen bak, som skal være pyramiden.
Mohamed ville sørge for at om vi ikke skulle filme i Egypt,
så skulle Egypt gjenskapes ned til minste detalj.
Jeg skal si deg en ting som gjør folk i Egypt rasende.
Pyramidene er alltid midt i ørkenen.
Den har en side som er i ørkenen,
den andre siden er midt i byen.
Så det var viktig for meg å vise Egypt
som det ekte Egypt.
Vi brakte Egypt til Budapest.
Bygget i bunn og grunn Kairo her.
Kairo-nabolag helt ned til bilskiltene
og til og med T-skjorter og alt på arabisk.
Det brakte meg virkelig tilbake til Kairo.
Det var imponerende.
Alt, greit.
Jeg hadde mange egyptiske statister.
Noen av dem sa til meg
at de ikke hadde vært i Egypt på fem år, men følte seg endelig hjemme.
De var veldig emosjonelle.
Moon Knight er en diger produksjon.
Sikkert en av de største vi har laget så langt,
med tanke på den generelle størrelsen på serien.
Vi måtte dra et sted der vi kunne få så mange studio som vi trengte.
Få så mye plass som vi trengte.
Jeg visste at vi kunne gjøre det
vi måtte gjøre i Budapest, praktisk sett.
Origo Studios Budapest i Ungarn
Vi forelsket oss i produksjonsdesigneren vår, Stefania.
Hun er en skrue, et flott menneske og arbeider hardt,
men hun er også et geni.
Jeg husker den dagen hun viste oss museet.
Jeg var like imponert som alle andre.
Det var en kopi av alt egyptisk jeg noen gang har sett.
Hun og teamet hennes er genier.
Vi er på kunstmuseet i Budapest.
Og vi gjenskaper
det som skal være det britiske museet.
Den egyptiske delen av det britiske museet i London,
med tre store saler der vi har artefaktene våre.
Vi laget rundt 140 gjenstander,
fra den største, som er seks komma noe meter,
til de minste gjenstandene, som er skulptert og designet
og så gjenskapt.
Juveler og små gjenstander.
Mesteparten av historien vår handler om Steven og Marcs dobbelthet,
så de lukkede glassmonterne ga oss
lekeplassen med speilbilder som vi trengte.
Jeg kan ikke tro det.
Du store. Vi er inne.
Vi er inni Den store pyramiden i Giza.
Dette er vårt største sett.
Sikkert. Et av våre største sett, om ikke det største.
Vi er inni Gizas pyramider,
og det er her avatarene møtes.
Det er veldig viktig for historien.
Mye av historien vår finner sted der.
Mye av alt nøstes opp der på det settet.
Så det var viktig for oss å bygge det.
Det vi bygget fysisk, var rundt tre etasjer,
så høyt vi kunne bygge det i studio.
Vi er i studio seks på Origo,
og dette er settet vi kaller gudenes kammer.
Her er vi. Vi filmer i morgen.
Det er litt skummelt, for jeg har aldri gjort noe sånt.
Det er veldig vanskelig å lage Egypt,
for jeg tror det er lett å bli en klisjé.
Som med Vegas.
Jeg hadde to egyptologer.
Én herfra, én i LA og en researcher.
Vi kan ta oss friheter,
og vi gjorde så klart det, men med respekt, mener jeg.
Jeg ville blande gudene som er Marvel-figurer
med de originale gudestatuene.
Tanken var at avatarene kommer inn gjennom alle portalene.
Forstyrrelsen.
Egyptiske guder er veldig høye,
og vi ville ikke bare filme føtter og knær.
Vi senket ansiktene og det representerende dyret
til bakkenivå i tempelet
så det ble en mer interessant samhandling.
Vi avgjør hva som er det beste å gjøre.
Si hva du vil.
Detaljene som var der,
og skulpturene vi hadde i gudenes sal,
var fantastisk arbeid.
Vi hadde et steinverksted
med folk som bare laget statuer.
Det var alt de gjorde hele dagen, forme og skjære ut statuer.
Aleksander den store-settet, antallet detaljer...
Det finnes ingen grunn til å ta et nærbilde av det.
Men om du gjorde det, uansett hvor du så i kammeret,
ser det autentisk ut. Det er så detaljert.
Alle maleriene på veggen.
Vi er i Aleksanders begravelseskammer.
Dette var et av alles favorittsett.
Vi hadde noen av Aleksanders skatter.
Den berømte hesten hans.
Skjoldet hans.
Noe av det utfordrende var å male det på en presis måte,
ikke bare av én maler, men flere,
som er det som ville ha skjedd.
Vi kontaktet en kunstskole i Budapest,
der de har fantastiske unge kunstnere.
Vi satte ut flere prosjektører med hieroglyf-layouten,
og de kom inn og malte.
Det var en fantastisk opplevelse for oss,
for å se
yngre mennesker involvert i noe så annerledes
enn det de driver med...
De var veldig entusiastiske,
og jeg synes det de ga oss, var uvurderlig.
Det Stefania gjorde med settene som produksjonsdesigner
er bare så viktig.
For meg er det ikke fordi
jeg kan føle at jeg er der. Det er fordi...
...jeg ser en kunstner som presterer på sitt beste.
Jeg ser dem komme inn og ta store valg om historien.
Det er små påskeegg der som er knyttet til andre episoder.
Disse settene er nøye uttenkt.
Denne personen engasjerer seg fullstendig
og bidrar med alt de har.
Jeg vil også gjøre det.
Jeg håper at en del av gleden ved å se serien kommer til å være
innblikket i denne fantastiske egyptiske mytologien
som mange ikke har.
Vi har tatt for oss klassiske Joseph Campbell-myter
i Vesten i mange år.
Vi så Stan Lee og Jack Kirby lage en versjon av norrøn mytologi, så klart.
Og nå bruker vi mytologien fra det gamle Egypt,
som er så viktig for selve menneskeheten, og historiefortelling generelt.
Egyptisk mytologi er en av de eldste
og mest fascinerende i verden.
Jeg tror Hollywood har nølt med å tilnærme seg den.
Jeg var heldig som fikk sjansen til å vise det.
Og jeg var heldig at elementene i historien hadde dem fra begynnelsen av.
Vi hadde et flott team.
Vi hadde egyptologene.
Vi hadde Ramy Romany med oss, som sørget for at alt stemte.
Vi begynner med...
Marvel ville gjerne gjøre Moon Knight
så historisk nøyaktig som er mulig for en oppdiktet serie.
De prøvde å finne balansen mellom historisk nøyaktighet
og tegneserie-nøyaktighet.
Avatarer er et konsept fra det gamle Egypt.
Man tror at alle faraoer er guden Horus.
Så alle oldtidens egyptiske faraoer
er avataren til guden Horus.
Å binde gudene i stein.
Det er oppdiktet. Det skjedde ikke.
Men ushabtier fantes.
Hver gang du går inn i en kongegrav, er det ushabtier der
som skulle hjelpe den døde, kongen eller adelsmannen,
på reisen til det hinsidige.
Disse ushabtiene vekkes til live,
og de tjener kongen i det hinsidige.
Å filme i Budapest... De har et museum,
og det har en samling fra det gamle Egypt.
Det er et lite skap der med Tawret-ushabtier,
og et Tawret-smykke.
Og det var veldig spesielt.
Det understreker at det ikke bare er en oppdiktet figur
som vi skaper til serien, men den har en lang historie.
Jeg er halvt egyptisk selv,
så det er en fryd å få spille den eldgamle skikkelsen fra egyptisk mytologi.
Noe mer?
- Sånn. Kutt. - Fantastisk. Ja, kutt.
- Antonia er også egyptisk... - Takk, folkens.
...og så fort alle hørte henne, tenkte vi at dette var Tawret.
Forresten, i dag lærte jeg Tawret uten R.
Tawret.
Jeg lar bare deg si det.
Jeg sier det og håper jeg sier det riktig.
Alle lærer. Det er et dødt språk.
- Så alle lærer det. - Ja.
Men hun er den figuren jeg mener...
De flyttet rollefiguren
og skapte den visuelt rundt fremføringen hennes.
Jeg husker at effektteamet viste oss tidlig bevegelsessporing.
De viser oss den lille testen av hennes,
og så viser de akkurat de samme faktene
utført av en diger flodhest. Det var kjempemorsomt.
Dette kommer til å grille hjernen din,
men jeg tror du bare tok en liten pause.
Jeg er redd du faktisk er død.
Vi snakket om å ha et kostyme til Khonsu,
et kostyme til Tawret,
et kostyme til Ammit.
Jeg liker ikke å si til effektfirmaet
at de bare skal få det til å se ut som ekte stoff.
Jeg vil mye heller kunne si:
"Tilpass det lyset som reflekteres fra Antonias skulder",
eller: "Tilpass det til perlene på Ammit-kjolen."
Og ja, det å ha fremføringen...
Å faktisk ha det i virkeligheten
var noe av det jeg virkelig kjempet for.
Velkommen, milde reisende...
til Duats rike.
Jeg tror de bruker veldig ny terminologi,
der jeg ikke tynges av denne typen bevegelsessporingsdrakt lenger.
Jeg bruker bare kostymet mitt.
Og så har vi kjeppen, der øyelinjen er
for tre meter høye Khonsu, som skal settes inn senere.
Vi fikk laget en Khonsu-skalle i full størrelse,
så vi skulle ha referansen for Khonsus hode.
Vi hadde en flott referanse for Khonsus fremføring,
for vi kunne se hvordan han beveget seg,
og vi hadde et kostyme til referanse.
Og da kunne vi gjenskape det som digital figur,
og du har tomme bakgrunner og alt det.
Det hjelper veldig å ha det.
Gi den tilbake, din tosk.
Jeg er egypter og veldig interessert i det gamle Egypt,
og jeg synes Marvel tar seg mye frihet med Khonsu.
Men de er også tro mot mytologiens ånd.
"Khonsu" betyr reisende på gammelegyptisk,
og han er beskytteren til dem som reiser om natten.
Han er måneguden, og han skal skape balanse i universet.
Sverger du å beskytte nattens reisende
og gi min hevn til dem som vil skade dem?
Det er en bokstavelig side av Khonsu,
og så er det en metafor,
som er legemliggjørelsen av Marcs raseri.
Drep ham!
Raseriet for det som skjedde med ham da han var barn...
Knus luftrøret hans!
...og raseriet mot seg selv,
fordi han føler at han fortjener det.
Og at han må være en slave for det, at han ikke har noe valg.
Nesten som en avhengighet.
Tror du at du eier denne kroppen?
Den tilhører meg.
Det andre er
om Khonsu bare er nok en stemme i hodet hans.
Dette er spørsmål som ikke er lette å svare på.
Alle aspekter ved serien har en tvetydighet.
Alle har et annet jeg, og historien er tvetydig.
Khonsu har en avatar som har som jobb å hevne ondskap.
Og jeg jobber for en annen gud
som har som mål å utslette all ondskap.
Jeg har gode argumenter for at jeg ikke spiller skurken.
Det er mulig å se serien og tenke at dette mennesket
har skapt disse visjonene av psykiateren sin
som prøver å lindre smerten.
Og han vil ha smerten, for den gir ham identiteten hans.
For mange av oss lagrer identiteten vår i det vonde, ikke sant?
Så han har gjort meg til en skurk.
Jeg har prøvd å lage en figur
som kan sees fra begge sider.
Jeg likte skurken.
"Intet tre kan stige inn i himmelens lys om det ikke stiger ned
"i helvetes mørke."
Jeg tror faktisk det.
Dette er institusjonsettet.
Med synsvinkelen til Marc avslører vi mange andre figurer
og motiv og bilder som vi har sett i den andre episodene,
og avslører at hele hans virkelighet
kan ha blitt formet av opplevelsene på institusjonen.
Eller kanskje ikke.
Jeg synes puslebitene her også var morsomme.
Ikke tilføre noe
bare for å tilføre noe kult,
men å la det være tematisk interessant
og ta det opp igjen.
Slipp meg ut!
Slipp meg ut! Vær så snill!
Det er en tripp, hele greia.
Men så å kunne tilføre disse små poengene
som veileder deg tilbake til de opprinnelige tingene,
det er så gøy.
- Marc? - Steven.
Hvordan er dette mulig?
Da vi kom til den delen av serien
da de faktisk er utenfor hverandre og snakker sammen...
Broren min kom,
og han spilte den andre figuren,
når jeg måtte være en, så det var flott.
Han er en flink skuespiller. Han heter Michael.
Han stilte virkelig opp for meg,
så ofte når du ser på,
spiller jeg med den ekte lillebroren min.
Skal vi... Er du nestemann, eller...
Hvem er det?
Marc,
hvorfor er det et barn i et rom fullt av folk som du har drept?
- Steven, ikke gå nær ham. - Hei, småen.
Hva heter du? Du!
Steven. Vent!
Det var noe av det vanskelige jeg måtte gjøre,
på teknisk nivå, for noen ganger
måtte jeg ta valgene for begge figurene på forhånd.
Øve på det med meg som Steven.
Så øve på det med meg som Marc,
og se for meg hvordan jeg ville reagert på det tidspunktet
og huske plasseringen.
Og så ikke ha noen å gjøre det med.
Noen ganger i et større bilde.
Vet du hva Layla hadde syntes var greit?
- Ikke si det. - Jeg sier bare at det er
én flodhest og to av oss.
Kan ikke være så vanskelig å styre skuta.
- Og vi må ikke faktisk... - Må ikke hva? Drepe gudinnen Tawret?
Ja. Bare finn litt tau til meg eller noe...
Ja. Eller vi kan gjøre som hun sier,
og hjelpe hverandre med å finne ut hva enn det er vi visstnok skjuler.
Det var noen av de vanskeligste dagene,
for det var bare så teknisk krevende.
Forbi denne døren, for eksempel.
Om vi går gjennom den, er det pasienter der,
og Crawley er sikkert i ferd med å rope "bingo"!
Herregud!
Dette er båten til Tawret.
Vi har filmet her hele uken.
Tawret fører dem gjennom Duat, som er underverdenen i det gamle Egypt.
Jeg vet ikke hva dere har skjult, men jeg råder dere til
å gå inn og vise hverandre sannheten.
Balanser vekten før vi kommer til sivmarkene.
Jeg synes det interessante med Moon Knight
er at i kjernen av det har du en sammensatt figur
som navigerer en følelsesladd reise.
Hva gjør du her?
Kom igjen.
Du skulle passe på ham!
Steven, kom.
Det er en følelse av et broderlig forhold mellom dem to,
til tross for at de teknisk sett er samme person.
Og det er noe nesten faderlig til og med.
Men til syvende og sist handler historien om å forene de to sidene av ham selv.
Hvorfor tvinger du meg til å gjøre dette?
Jeg vil se hva hun gjorde.
Ditt grusomme menneske.
Du trenger ikke se det.
Det er hele poenget med deg.
Jeg tror det handlet om å være ærlig om hva ideen er, og ærlig om...
Du vet, det mange må håndtere,
altså et veldig intenst barndomstraume.
Og hvordan det viser seg som voksen.
Du har selvsagt allegorien med Moon Knight
og gudene og kreftene.
Men det er var en replikk vi fant i femte episode.
Det er noe du tror er en lidelse.
Den andre personligheten min som jeg ikke kan styre, så fælt,
og han innser at det faktisk er superkreftene hans.
Alt det fæle hun sa til deg,
hun tok feil. Det var ikke din feil.
Jeg burde ikke ha tatt ham med inn i hulen.
Du.
Du. Du var bare et barn.
Det var ikke din feil.
Til slutt lærer Marc og Steven å leve sammen som én person,
og i de siste kampene viser det seg å være til deres fordel.
Om du hadde kombinert Mr. Knight og Moon Knight,
hadde du hatt den ideelle superhelt, ikke sant?
Den ideelle superhelt med medmenneskelighet.
De utfyller på en måte hverandre, og det er poenget.
Det er en direkte tolkning av et fungerende forhold
med personlighetene i DID.
Når de begynner å samarbeide.
Og er det ikke interessant å se en kampscene
der de to bytter gjennom hele greia
og faktisk utfyller hverandre?
Og det viser hvorfor Moon Knight
er en verdig motstander. Det er fordi han er uforutsigbar.
Jeg tror at gjennom historien
har de som virkelig er gode
tilgivelse som en del av budskapet sitt.
Du tror fortsatt at folk kan forandre seg
og vokse og bli bedre.
Jeg tror det som gjør Harrow til fanatiker,
er at han ikke egentlig tror det.
Hadde du ventet med å luke i hagen til alle rosene er døde?
Et ugress er et ugress er et ugress.
Det dreper det gode, og la oss kvele det i fødselen.
Til og med barn? Og du sier: "Ja, til og med barn."
Og der kommer man over i en fanatisme som de fleste ikke går over i.
Til syvende og sist handler det om fri vilje. To ideologier som kjemper.
Én prøver å utslette ondskap i verden.
Og den andre vil utslette den som har gjort noe ondt.
Det handler om å gi menneskeheten en sjanse til å gjøre egne feil
og lære av dem.
Hadde Ammit fått styre,
hadde unge Randalls liv blitt reddet,
og familien din ville vært lykkelig.
Hun trenger bare fjerne ett ugress fra hagen.
Deg.
Vi må binde Ammit igjen.
Hvordan?
Kun en avatar kan gjøre det.
Mohamed og Antonia kom til
sminkevogna 30 minutter før vi skulle filme.
Og Mohamed sa: "Du skjønner, i gudenes kammer
"legemliggjør de fleste guden. Kan du kopiere Antonia
"og lære replikkene hennes og spille Tawret?"
Og jeg sa: "Greit."
Du har ombestemt deg.
Det var så gøy å jobbe med det fysiske med May,
mens vi begge spilte scenen.
Hun kopierte bevegelsene mine og intonasjonen når jeg er Tawret.
Si det, Antonia.
- Ikke vær redd. - "Ikke vær redd."
Jeg vet ikke om det alltid skulle være oss to,
men det er noe flott ved
Tawrets livlighet og tøys sammen med Layla.
Serien begynte ikke med Scarlet Scarab,
men å se May og utvikle henne til å bli en egyptisk figur...
Ideen kom litt etter litt. La oss gjøre henne til en superhelt.
Vi fant en egyptisk superhelt
i Marvel-universet som het Scarlet Scarab.
Tradisjonelt sett er det en mannlig figur som tar tilbake
egyptiske artefakter fra folk som har stjålet
eller tilegnet seg dem på en tvilsom måte, og gir dem tilbake til eierne.
Vi tenkte: "Sånn fortellingen vår går,
"passer det perfekt med det vi trenger til serien."
Akkurat nå er Marvel verdenen for mange mennesker.
Barn, tenåringer. Er du en del av den verdenen, finnes du.
Representasjon.
Jeg vet at det ordet blir brukt i vilden sky nå.
Men å ha en sånn person på skjermen, som forsvarer det gode,
det er den typen historie som samler folk.
Vil du si at dette oppfyller et barndomsønske for deg?
Absolutt.
Jeg føler, og jeg snakker ut fra min erfaring,
at når jeg har sett arabere på film, har det gitt meg tillatelse
og tro på at jeg også har rom og et sted å gjøre det.
Og jeg vil at kvinner der skal ville uttrykke seg gjennom kunst
og dele historien sin og by mer på seg selv.
Om jeg kan dele det eller hjelpe én person med å føle det sånn,
da føler jeg at jeg har gjort jobben min.
Vi er i Jordan.
Vi begynte i april, for rundt seks måneder siden, i Budapest.
Og nå er det min siste dag,
og hele crewet skal avslutte
Moon Knight denne uken.
Dette er det perfekte stedet til å avslutte,
akkurat der jeg forelsket meg i filmer, da jeg så Lawrence of Arabia.
Jeg får filme scener på samme sted.
Planeten jorden.
Jordan var på slutten av filmingen.
Om noen hadde sagt til meg at i løpet av fire år,
skulle jeg lage tre forskjellige prosjekter
i Wadi Rum-ørkenen, ville jeg aldri ha trodd dem.
Men Star Wars, Dune og nå Moon Knight
ble alle filmet i samme ørken.
Wadi Rum, ekte ørken.
Det føltes som en stor sommerferie for alle.
Vi var ute i sola
like ved Rødehavet og opp mot Petra.
Det var en fantastisk måte å avslutte på.
Det er over!
Vi er i en fascinerende tid for historiefortelling.
Mediet film forandrer seg.
Dette er ikke en TV-serie. Det er en film på større lerret,
og vi prøver å nærme oss den
med det filmatiske kvalitetsnivået.
Det er vanskelig å male på så store lerreter.
Det er pokker så vanskelig å lage én god film.
Å prøve å lage tre på rad
er å be mye av håndverkerne og alle som er involvert.
Løftet er stort.
Ethan, jeg husker at han sa dette til oss tidlig.
Han sa: "Vi har det gøy nå.
"Men husk at det en dag kommer til å være dag 80. Du kan ikke blunke.
"Det må være like bra som første dag,
"for ingen kommer til å si: 'Det var ikke så bra.
"'Men det var dag 80. Stakkars dem.'
"Det må forbli sånn.
"Du må holde liv i drømmen."
Det er en utfordring, og jeg hyller alle som lager TV.
Spesielt med slikt kaliber, som får det til å føles filmatisk.
Seks timer med film.
Herregud, folkens. Det var en krevende opplevelse,
men veldig givende.
Og jeg må si at noe av det kuleste
man får se i denne jobben,
er å se noe med denne størrelsen.
Og alkymien som skal til for at noe så stort skal bli personlig.
Historien føles personlig.
Det føles som dine tidligere filmer, som deg og Sarah.
Jeg føler det menneskelige i det.
Og det å ha strukturen til det kreative samarbeidet vi har hatt,
som vi hadde alle de dagene vi diskuterte på et rom sammen.
Jeg tror det gjorde at vi kunne lage noe ganske dristig,
og jeg tror det er det aspektet
jeg gleder meg til publikum får se.
Jeg ville aldri ha gjettet, og jeg mener ikke dette nedlatende,
at dette skulle bli et av mine mest kreativt givende eventyr.
For det var bare...
Alle la alt på bordet
og tok store sjanser på en stor scene.
Og at vi hadde troen og ikke bare rom til å gjøre det,
men også støtten, var fantastisk.
Det følger med nye utfordringer og nye belønninger
når man lager lengre historier.
Vi gjør slutter mer åpne nå, tror jeg.
Vi trenger ikke feste alle løse tråder.
Og når man lager rollefigurer
som er så sterke som Moon Knight og Scarlet Scarab,
kan vi møte fremtiden med selvsikkerhet,
for vi vet at det er flere historier igjen å fortelle,
og nye figurer som vi kan hente inn for å fortelle dem.
Hva var det?
Jeg blacket ut.
I dag er det din tur til å tape.
Norske tekster: Heidi Rabbevåg