Jag vet att du har mycket svårt
att kunna skilja på
det som är verkligt
och det som är i ditt huvud.
Med vår Disney Plus-serie
ville vi se mer av karaktärerna vi hade presenterat på vita duken,
men det fanns också karaktärer som vi ville
presentera för första gången på Disney Plus.
Moon Knight var högst upp på den listan.
Moon Knight är en otrolig karaktär med ett otroligt unikt visuellt utseende.
Han är en mycket mer handlingsinriktad karaktär
på ett sätt vi inte har sett på ett tag i MCU.
Varje gång vi tänker på att adaptera en serietidningskaraktär
tänker vi alltid på vad den är i grunden,
vad den är på en väsentlig nivå.
Och man kan inte riktigt göra en Moon Knight-serie
utan att omfamna det mörkret, utan att omfamna kaoset.
I Marvel-universumet
dök Moon Knight först upp 1975 i Werewolf By Night,
och han var i stor utsträckning en antagonist.
På 80-talet ville fansen se mer,
så han fick sin egen serietidning.
Historiskt sett är Marc Spector Moon Knight.
Han lämnade marinkåren och blev legosoldat
och blev sen avatar för den egyptiska guden Khonshu.
Ser man på hans ursprungshistoria i serierna
är den väldigt egyptologi-centrerad
och det är det som gör det annorlunda och unikt.
Kevin tog upp det
väldigt tidigt i utvecklingsstadiet.
Han sa: "Kan vi få med det i vår serie
"tillsammans med lite Indiana Jones-liknande äventyr,
"är det en serie som håller i sex timmar."
- Ska jag göra det mot dem? - Ja, in där.
Liksom... Det ger mig effekten av...
- Okej. - Han känner av vibbarna.
Mohamed Diab är en egyptisk filmskapare.
Så samarbetsvillig och självsäker,
och hade redan från början en idé om berättelsen.
Jag vill visa er det här. Det här är min dotters konst.
Titta på den här. Det är Moon Knight.
Ja! Så bra.
Jag läste de första två avsnitten och summeringen av resten av serien.
Vi tog oss bara an det, Sarah och jag.
Sarah är min fru och producent för serien.
Vi hade en 200-sidig presentation.
Han kom med en presentation
som kretsade kring egyptologin i det hela,
och det var nåt som Kevin fokuserade på från början,
egyptologin, äventyret i den.
Det var på under presentationen
vi förstod att han skulle vara den bästa herden för Moon Knight,
och det kan man se.
Man ser det när man ser på serien...
Det finns så mycket visuella förebilder.
Det är så mycket detaljer i hans tänkande
att det verkligen skickade en ström ut genom
ensemblen och teamet och alla som jobbade med serien att tänka på det sättet.
Så mycket du kan, när du gör så här...
Jag var inte medveten om Moon Knight innan dess.
Sånt kan vara både till en fördel och nackdel.
I mitt fall fungerade det som en fördel.
Jag var inte fäst vid nåt annat än att göra en bra historia.
En sak vi insåg väldigt tidigt var att när man har sex timmars berättande
och har fyra eller fem länder
skulle det krävas lite mer av en laginsats.
Vi gör om det, men släpp den...
Att ha Benson och Moorhead
tillsammans med Mohamed Diab som chefsregissör gav resultat.
- Hejsan. Förlåt. - Ditt XLR-kit ramlade av.
- Förlåt. Jag har saknat er. - Detsamma.
Ja.
Vi fick nys om dig via din film Clash.
Aaron och jag tittade på den filmen
och tog en lång paus och sa: "Vi är nog inga filmskapare,
- "om han är filmskapare." - Ja.
Jag älskade era filmer, vi går fram och tillbaka,
jag säger samma sak. Men jag älskade The Endless,
och det innan jag träffade er,
och tänkte: "Oj, de här killarna har nåt."
Så när vi fick jobba ihop var det stort för mig.
När vi sparkade igång det här i författarrummet
blev det ganska snart uppenbart att
Moon Knight inte har några kopplingar till MCU.
Berättarmässigt blev det befriande
och lät oss leka med karaktären
som inte behövde följa några förutbestämda narrativa regler.
Det som alltid har varit otroligt för mig som fan av Moon Knight
är att varje skapare kommer in och sätter sin egen prägel på materialet.
Vi kunde plocka alla våra favoritsaker från de olika versionerna.
Men det är en skrämmande uppgift, för hur destillerar man 40 år av konstigheter
till en serie på sex timmar och får det att verka vettigt?
Med denna enorma historia av 40 år av serietidningar,
har man så mycket att gräva av. Och det bästa med Marvel
är att de kan låta oss få ursprunget för en karaktär
och leka med den som man vill.
För oss handlade det om historien.
Ingen sa nånsin till oss:
"Okej, det finns nåt i serietidningen som måste sättas in."
Vi gick igenom varenda Moon Knight- serie som fanns
och försökte hitta ikoniska bilder som vi gillade.
Vanligen var det mer sinnesböjande saker,
som att dra bort det vita
och se köttet undertill mot vitt... Såna sorters bilder.
När Moon Knight först skrevs
var Marc Spector bara en kille med olika identiteter.
Marc Spector var legosoldat, Steven Grant var en sorts miljonär i stan
och så Jake Lockley, taxichauffören.
Och beroende på vilken information
Marc Spector behövde just då som Moon Knight,
antog han olika identiteter.
Med åren blev de olika identiteterna till olika personligheter
och de olika personligheter blev till det som kallas
dissociativ identitetsstörning.
Jag känner att serieskapare började ta intressanta risker
med Moon Knights karaktär,
och det var där man började se saker som hans kamp med DID,
och hans mentala hälsa lyftes verkligen fram.
Och det tog en karaktär som presenterades som:
"En kille som klär sig i vitt och slåss mot varulvar.
"Vad mer behöver du veta?" Det gav honom komplexitet
och gjorde karaktären fascinerande.
Moon Knight är en karaktär som i åratal i serierna
har kämpat med psykisk ohälsa.
Möjligheten att ta sig an nån som står inför de utmaningarna
på ett respektfullt sätt var väldigt viktigt för oss.
Baserat på alla de olika elementen måste man ha en spektakulär skådespelare.
Okej, guten Tag.
Vi hade pratat med Oscar ett antal gånger.
Han var intresserad av vår värld, men inget passade.
Vi visste inte om han ville vara med i Moon Knight,
visste inte om han ville göra en serie på Disney Plus.
Men han var helt inne på det
och har varit en så kreativ medskapare och partner.
När jag kontaktades av Kevin Feige angående Moon Knight
var det nytt för mig. Jag samlade på serier
som ung, som X-Men
och X-Force och ett par andra.
Så jag gjorde en djupdykning
i karaktären och dess historia.
När jag läste serietidningarna förändrades det hela tiden.
Det är så omfångsrikt. Rätt enormt.
Så vårt jobb var
att ta vara på det vi tyckte var mest intressant
eller mest dramatiskt.
Och i slutänden tog jag aspekten om den mentala hälsan på stort allvar
och engagerade mig i det jag ville göra,
vilket är en karaktärsstudie, en upplevelse från ett perspektiv.
DID är dissociativ identitetsstörning
vilket tidigare kallades multipel personlighetsstörning.
I slutänden är det en fiktiv skildring av DID,
men jag tror att vi gjorde vårt bästa i serien
att försöka förstå det och gå djupare in i det.
Det första jag gjorde när jag skrev på
var att fördjupa mig i DID och hur det är.
Och det finns en otrolig bok av Robert Oxnam,
A Fractured Mind.
Den blev som en bibel för mig,
för det här är nån som inte visste om att han hade DID
förrän i 40-årsåldern.
Han trodde bara att han var alkoholist och han hade en del problem i sitt liv,
och, hör och häpna, plötsligt
får han veta att han har åtta olika människor som bor i honom.
De är åtta olika alter egon.
Det var häpnadsväckande. Och det faktum
att det i sig är en sorts superkraft.
Hur otroliga människor är, att för att kunna överleva
hemska trauman i mycket ung ålder.
Det är en överlevnadsmekanism som sätter igång
när hjärnan skapar andra människor inuti hans psyke
för att kunna axla det traumat.
Alla som ser serien och alla som har arbetat med serien
kommer att ha nån form av relation till mental hälsa.
Och alla som arbetade med serien tänkte ständigt på detta
för att berätta en tankväckande historia.
Det måste inte handla om nåt specifikt. Det kan faktiskt vara
att det lär dig om nåt som vi alla har upplevt
vilket är att försöka ta hand om och vara med nån som har det svårt.
Kom igen. Tack....
Nåt vår huvudförfattare Jeremy Slater brann för
var att göra avsnitt 101 och 102 till Stevens avsnitt.
Jag visste hela tiden
att det skulle bli svårt att inleda serien med Marc.
För i vår serie är Marc en väldigt avstängd karaktär.
Vi skulle kämpa i uppförsbacke under hela serien.
Men jag kunde berätta Steve Grants historia.
När man vet vem Steve Grant är som karaktär,
då förstår man helheten.
Jag måste ge Marvel och Jeremy Slater beröm.
Nåt av det mest briljanta i serien var tanken på
att se världen genom Stevens ögon. Jag älskade det.
Det börjar med ett mysterium, första avsnittet är ett stort frågetecken,
- vilket är: "Vad är det som pågår?" - Ja.
Ibland finns en frestelse att ta sig igenom det
så att man får se Moon Knight slå någon.
Vi får se det i slutet på avsnitt två.
Det dröjer nästan en hel spelfilm innan man får se
- den titulära Moon Knight göra nåt. - Absolut.
Och det var väldigt spännande att vi kunde leka med mystik.
Jag fick läsa tidiga utkast till ett par av avsnitten
och såg att historien hade förflyttats från New York till London,
men karaktärerna var ändå skrivna som amerikaner.
Men det fick mig att tänka:
"Fanns det plats att skapa en karaktär som är i stark kontrast
"till det man väntar sig av en legosoldat, en tuff hjälte?"
"Legosoldat?" Nej. Jag är ingen legosoldat.
Jag heter Steven Grant.
Jag tänkte: "Då det utspelas i London kan väl Steven vara engelsman?"
Jag kom på en karaktär hemma
och prövade den på mina barn.
Och min äldste son började älska Steven.
Han skrattade. Det fick mig att känna:
"Okej, kanske det finns nåt här. Jag är inne på nåt."
Jag vet inte vad det har med Egypten att göra.
Det hade de väl inte då? Nej.
De gillade fikon och dadlar.
Vi står i Stevens lägenhet.
Vi bestämde oss för att göra en vind
då det påminner om en pyramids form.
Två, ett. Kamera. Tagning!
Vi gjorde hans säng under en plattform
som om han är i en sarkofag också.
Som om han är i en gravkammare.
När vi började spela in var det bara Steven de två första månaderna.
Den här processen handlade om att helt och hållet förälska sig,
i synnerhet med Steven.
Kan du ta ner de här, tack?
Kan du vara snäll och ge mig ett ögonblick, Donna, med dina skalbaggar?
Jag minns inte när jag senast älskade att spela en karaktär.
Så när jag kom till inspelningen ville jag stanna kvar i accenten och i karaktären.
Så om en timme får vi byta om?
- Ja, den är i din... - Ja. Okej.
- Samma jacka. - Jättebra.
Jag skulle inte kalla mig metodskådespelare.
Jag ville inte vara blyg
eller efterklok.
Så för mig handlade det mer om
att stanna kvar i den så att den var kvar
och jag kunde ägna mig åt annat,
som att spela scenen och göra saker
och lösa vinklarna och så.
Herregud.
För mig föds tonen i serien helt av karaktären.
Vi lär oss om mytologin av Moon Knight och berättelsens insatser
genom en karaktär som är lika ny inför det som vi.
Åh! Det här är inte klokt.
Serien är ett världsomspännande äventyr med övernaturliga inslag.
Det finns också stänk av skräck där.
Det roliga med Moon Knight
och det roliga med hela MCU,
är att det i grund och botten
är en karaktärshistoria.
Och jag tycker att det är nåt som Oscar Isaac rörde sig mot.
Jag håller på att tappa det.
Jag har redan tappat det.
Jag ser inte skillnad på mitt...
På mitt vakna liv och mina drömmar, antar jag.
Nyckeln var Steven, för Steven är uppriktig och rolig,
men även 100 % livrädd för vad som sker,
att det tillåter en mängd olika reaktioner
som alla ännu lever i samma värld.
...att skjuta ut ur mitt huvud!
Ja.
Så medan han kan skratta eller skämta
eller är livrädd för nåt hemskt och monstruöst
så på samma gång
kan det handla om faktiska realistiska barndomstrauman.
Och samtidigt står en talande flodhäst framför dig.
Eftersom det redan har byggts upp utifrån en psykologisk synvinkel,
tror jag att man kommer undan med det.
Håll dörren! Tack.
Vad gäller slagsmål och stunt är Steven Grant en vanlig kille.
Det är det mest komplicerade att göra,
när man måste koreografera ett slagsmål med nån som i storyn
inte kan slåss.
Jag älskar det, för även om man
inte har tränat kampsport
eller har varit inblandad i ett slagsmål på riktigt
kan man ändå ha instinkten att överleva.
Man har instinkten att skydda sig själv.
Sex!
Jag föredrar cricket.
En annan idé som Oscar hade var att tillföra lite humor.
Han kunde vara lite fånig ibland,
men ibland kan en sån kamp rädda hans liv.
Schakal. Schakal!
Jag tror att Moon Knight-kostymen, de två karaktärerna,
är olika något annat i Marvels universum.
Det här är nåt som kommer från en persons fantasi
inspirerad av en gammal gud.
Mr. Knight är nån som Steven
anser vara cool.
James Bond, nåt liknande.
En snygg herre som är en skojare och stark och rolig.
Steven, vad fan har vi på oss?
Hon sa att jag behövde en dräkt.
Till Mr. Knight har vi en anpassad tredelad kostym.
Vi såg till serietidningarna.
Vi ville se till att tillföra lite textur
och inte låta den vara slät vit.
Så när ljuset träffar den är det en liten lamé som kommer fram
och ger kostymen lite briljans.
Den här en väst med anpassade knappar,
Khonshu-symbolen.
Vi anpassade gympaskor för att ge den en modern look.
Mohamed, vår regissör, ville att de skulle ha remmar på
som en hyllning till mumier.
Meghan gjort ett så otroligt jobb.
Det blev ett fantastiskt skämt
där han ska göra "kostymen", men han vet inte vad det betyder.
Jag är snygg.
- Okej, var är skarabén? - Skarabén...
Vad är de här till för?
Batongerna används både av Moon Knight och Mr. Knight.
I den ursprungliga serietidningen satt de på underbenet,
men då vi ville att de skulle vara större,
hade vi dem på ryggen under capen,
eller från undersidan av jackan.
Ganska coolt faktiskt.
Här är en intressant sak.
Ursprungligen hade Marc Mr. Knight-klädseln
och Steven hade Moon Knight-klädseln.
Men när Steven blev en engelsk kille
kände vi att han borde vara Mr Knight.
Vi alla tänkte samma sak.
Då byttes det ut.
Det räcker. Sluta nu.
Det räcker. Nu lugnar vi ner oss.
Vi är alla upprörda.
Nu lugnar vi ner oss och snackar lite istället...
Ta kroppen, ta kroppen, Marc.
Moon Knight har en sådan ikonisk siluett
som vi visste att vi ville hålla oss till.
Kåpa, mask, cape.
Sen handlade det om
vilka de subtila signalerna vi ville leka med i själva garderoben.
Den är väldigt häftig att rita,
och för mig är det Moon Knight.
Men när man väl sätter den på en riktig person,
börjar man föreställa sig hur
en egyptisk gud satte en skyddsväst på någon.
Och det känns lite fel.
Designen av det var en samarbetsprocess.
Alla hjälpte till.
Oscar hade några bra idéer själv.
Kostymen diskuterades mycket i början.
Till slut klev Ryan Meinerding in
och kom på en konceptdesign,
att så fort den dök upp tittade alla på den, och vi bara:
"Det är unikt och skrämmande."
Över Moon Knights ben finns hieroglyfiska inskriptioner.
Det gamla egyptiska språket hade inte ordet "riddare" i sig.
Det fanns inte.
Så jag var tvungen att komma på "Den beskyddande soldaten av månen."
Forntida egyptisk månriddare.
Vi arbetade med Marvel och deras konceptartister
och så klart Meghan Kasperlik, som är seriens kostymtecknare.
som fick ta konceptet
och förvandla serietidningshjälten till nåt verkligt.
Ja, guldet är vackert. Kan du röra armarna okej?
- Det går jättebra. - I sin natur,
ska det se ut som lindat bandage.
Vilket gör det till ett väldigt svårt plagg att göra.
För så klart, varje enskild del
är ett individuellt stycke som sys ihop
och måste fortfarande passa tätt inpå människokroppen.
Vi var tvungna att hitta tyger med rätt stretch
och sedan trycka bandagetexturen på dem
och även färgat tygerna.
Vi vill hålla den lätt och sval så att du inte överhettas
och vi vill ha den stretchig.
Samtidigt som tyget och allt i det
är robust nog att klara allt stuntarbete.
Moon Knight-dräkten och hur den kom till
var mycket jobb för att få något
som jag tror att alla tycker om.
Vi har sett så många förvandlingar
i så många olika filmer och superhjälteprojekt,
och vi ville ha något nytt, men samtidigt
skulle det kännas som en magisk förvandling.
Men det skulle inte kännas främmande,
det skulle känna som att det kom från honom.
Okej. Gör det. Ta kontroll. Tills vidare.
Mycket av det var verkliga lager av material
som fick dräkten att kännas mer verklig till slut.
Jag vet att det var mycket jobb
för teamet som satte ihop själva dräkten
och för Meghan och hennes team att få den gjord,
men att ha nytt material för oss att fotografera
och att se hur det rörde sig var viktigt.
Man kan beskriva Moon Knight som att nästan vara Marcs ego.
När han är okontrollerad, okänslig,
som mest våldsam och hämndlysten.
Vi hade svårt med Marc.
Vi visste inte riktigt vem han var.
Steven är väldigt att tycka om.
Man fattar snabbt tyckte för honom, från den tredje scenen eller så.
Jag var rädd att tittarna inte skulle gilla Marc.
Vem är han? Han är inte lika rolig, han är inte lika sympatisk.
Första gången vi träffade Marc var det som att luften gick ur rummet
för han var i en... Inte Oscar,
Marc i scenen var på ett hemskt humör.
Så hela stämningen förändrades från bubbliga, roliga Steven
till: "Okej, dags att fokusera."
Först var jag osäker, så jag sa:
"Jag vill inte filma några Marc-saker samma dag som Steven.
"Kan vi göra dem på olika dagar,
"så jag kan hålla dem åtskilda?"
Okej, nu kör vi. Redo. Tagning!
Det gjorde jag inte. Jag skyddar henne från Khonshu.
Du vet inte vad du pratar om.
Han har ögonen på henne. Han vill att hon blir min ersättare.
Du vet inte vad du pratar om.
Var tyst!
Marc är inte Oscars vanliga röst heller.
Det är en helt påhittad dialekt.
Lyssna på mig.
Kliv bort från väskan.
Kliv bort. Du kommer att få henne dödad.
Jag ger Marc en Chicago-dialekt
och använder information från serietidningarna
och ger honom ett lägre röstregister, ett annat sätt att stå
och hittar rörelserna för att göra dem distinkta.
Bryt!
Så småningom,
när jag blev mer bekväm med dessa två olika människor,
hittade jag ett sätt
för att lättare kunna växla mellan de två.
Och när det fortsatte,
började det kännas som ett riktigt magitrick.
Vill du att jag ska säga Stevens repliker?
Så du vet hur länge du ska stanna kvar?
Bra.
Det finns en scen på klippan,
Marc pratar med Steven och sen går vi tillbaka till Oscar några gånger.
Vad är det för fel på dig, Steven?
På mig? Det är du som mördar för glatta livet.
Det han gjorde var magiskt.
Jag ändrar bara kameran
och han förändras från Marc till Steven.
Marc och Steven är helt olika och det är inte lätt för Oscar.
Varför lyssnar du inte på den rösten?
Håll dig ur vägen.
Det var jättekul för man kunde se
hur personligheterna skiftade i ögonen.
Man behövde inte byta allt, man såg:
"Åh, där är Marc. Marc är här",
och det var riktigt spännande.
Jag kan titta på en bild av honom
och veta om han är Steven eller Marc. Inget annorlunda.
Hans utstrålning är annorlunda.
När vi tänker tillbaka på det spenderade vi tid med
tre personer i samma kropp under inspelningsperioden.
Vi lärde alla känna Oscar och sen lärde vi känna Steven
- och sen lärde vi känna Marc. - Ja.
När du har en fantastisk hjälte,
när du sätter ribban så högt med en Oscar Isaac,
då tänker man: "Vad gör vi med skurken?"
Det faktum att Ethan Hawke kom in i mixen,
det är två dröm-rollsättningar.
Väldigt annorlunda än de upptäckter vi har gjort.
Det är två mycket stora, mycket etablerade stjärnor
som vi har stor tur att
få ha i vår värld och spela karaktärerna.
Men hon blev förrådd.
- Blev hon? - Av loja medgudar.
Även av sin egen avatar.
Avatarerna också? Blå människor, va? Älskar den filmen.
- Med avatar, vad jag menar... - Animen?
Steven. Sluta. Sluta.
Jag hade sett några av Mohamed Diabs filmer
och vi pratade om att göra en liten indie sci-fi-film.
Vi skulle börja och vi fick det här jobbet jag frågade honom:
"Kan du vänta på mig i ett år?" "Ja."
Vi kom överens och ville göra något ihop.
Jag hade sett Good Lord Bird
och det var en häpnadsväckande prestation.
När Mohamed och jag pratade om Harrow,
sa jag: "Vad sägs om Ethan? Skulle inte han passa?"
Mohamed sa "Jag älskar Ethan. Känner honom.
"Det skulle passa bra. Vilken bra idé. Det gör vi."
Nästa dag gick jag till mitt lokala kafé
och där var Ethan.
Jag hade sett honom, men hade aldrig pratat med honom.
Han sa: "Hej, jag hörde att du talat med Mohamed.
"Jag spelar Moon Knight." Jag sa: "Det visste jag inte."
Han sa: "Du borde vara skurken. Vi pratade om det."
Det var lätt att säga ja.
Jag tvekade inte ens sekund.
Det som är intressant med serierna är att de saknar en riktig skurk.
Det lät oss verkligen tänka ut
vilka aspekter av några av skurkarna vi ville behålla.
Vilka aspekter hjälper ursprungsberättelsen?
Jag tror att han började som en skum miljardär.
- Nåt sånt, va? - Ja, det var så det började.
Sedan blev han en sektledare.
Men vi pratade mycket med Ethan om hur man gör det verkligt,
då hans han vill se en värld utan smärta.
För oss är det en mycket intressantare karaktär
än någon som bara är ond.
Idén i avsnitt sex när han går till Ammit och säger: "Ta mitt liv."
Han är inte en av de skurkar som försöker att få sin vilja igenom:
"Jag vill styra världen." Han bryr sig inte.
Din våg är inte i jämvikt.
Jag accepterar vågen oavsett resultatet.
De flesta som begår fruktansvärda brott tänker inte...
De vaknar och säger "Jag är skurk."
De har sina skäl. Helvetet är belagt med deras skäl.
Så jag fick hitta hans skäl och göra dem så rationella och förnuftiga
och övertygande som möjligt.
När du tänker på sektledare genom historien,
megalomaner,
är de åtminstone i början väldigt ofta extremt idealistiska.
Man ser verkliga, moraliska ambitioner hos många av dem.
Så jag försökte tänka mig in i vad han tror, och att om...
Man måste tro att man verkligen hjälper till.
Vi är här för att göra jorden så lik himlen som möjligt.
Vem vill börja?
Jag tror att de mest framgångsrika skurkarna i Marvels historia
är de skurkar som faktiskt har lite grått i sig,
som Killmonger eller Thanos.
De som har en poäng.
Jag hoppas att tittarna ser Harrows logik.
Ja, det finns en logik. Och så finns...
Det är tydligt att han kommer från mycket smärta.
Kommer från mycket smärta, och att han har en mänsklighet till sig via den smärtan.
Vi fick nöjet att kunna regissera inledningen av avsnitt ett
- Det var tänkt att inleda avsnitt två. - Ja.
Vi önskar att vi kunde ta på oss äran.
Men den går till Ethan Hawke.
Han kom på idén som var en lysande introduktionsscen.
Därför anställer man Ethan Hawke.
Man såg precis hur nån la glas i skon och gick iväg med en käpp.
Och några scener senare
hör man krasande.
Man vet redan vem han är,
man vet redan att något är fel med honom.
Och det skapar mystik och intresse för vem den här personen är,
och det var hans förslag.
Vi prövade inledningen under bordsläsningarna.
Jag tror att det var Grant som sa att vi skulle följa upp skorna,
- det skulle inte bara vara udda. - Smart.
Allt som planteras måste få återverkningar,
den där dominoeffekten.
Och många saker föddes
- under bordsläsningarna. - Ja.
Du ser det, eller hur?
Åh, ja, jag ser det.
Grant Curtis, vår producent, jag prisar honom för detta
och Kevin och alla på Marvel, att de lät oss göra detta.
Varje vecka hade vi bordsläsningar av avsnitten
och fick ställa en massa frågor
och komma med idéer.
Det utvecklades till nåt som var mycket djupare filosofiskt.
Det blev ett stort samarbete mellan Marvel, skådespelarna och er,
som slutade med att vi tolkade om karaktären.
Vi skapade en miljö
som gjorde att folk fick säga sin mening,
och inget dömande skedde.
"Vad är bäst för min karaktär?
"Vi utbyter idéer."
Det gjorde våra manus och berättelser och serien mycket bättre.
Vi undrade hur vi skulle få det att fungera.
Hur gör vi detta så ärligt det kan vara?
Och vi var alla på samma sida,
därför kändes det så lätt med Aaron, Justin och Mohamed,
för vi pratade om alla dessa saker.
Allt var där ute i det fria.
May satt med oss.
Hon kämpade hårt för Layla.
Layla hade inte varit som hon var utan May.
Utan tvekan.
Mellan henne och Sarah,
de kvinnliga rösterna i rummet, tror jag att de två...
och egyptier som vet vem hon är,
den kamp hon fick gå igenom.
Det var svårt med Layla
för jag visste att det inte bara är en roll,
den representerar en hel grupp människor, runt om i världen.
Jag älskar May som skådespelare,
men det var viktigt för mig
som arab att hitta nån som representerar oss.
- Så ingen kommer att vara här? - Du vill bara ge...
Jag visste inget om rollen innan jag tog mig an den.
Hon var egyptier och det för mig
var mycket spännande att porträttera i en Marvel-produktion.
Med tiden började jag ta reda på mer om henne
och jag fann den yttre banan och resan,
då blev det ännu mer spännande.
Mohamed valde skådespelare som jag tror han vet är hängivna,
är helt hängivna och inte rädda för att se dumma ut under tiden
eller vad det nu än krävs.
Hon var med på noterna från början och hade underbara idéer
om den här karaktären och att ge henne en riktig röst.
Jag är inte här för att hjälpa dig.
Jag är här för mig och för alla som dör om Harrow lyckas.
Det var svårt i början.
Som en ganska sårbar person,
hade jag en tanke om att Layla måste vara riktigt stark
och sakna känslor och jag blev riktigt osäker
när jag bröt ihop eller grät eller kände mig lite känslosam.
Men det här är bara en riktig person.
och det var viktigt för mig att visa alla dessa sidor av en kvinna.
Varje gång jag får veta nåt nytt om dig,
tänker jag nu har vi inte fler hemligheter för varandra.
Och så dyker det upp nåt mer, och det är som att jag inte känner dig.
Det gör du inte.
Jag älskade att göra avsnitt fyra
då jag känner att Layla fick mycket plats
för att vi ska se vad hon går igenom på insidan
och det manifesteras genom upplevelsen i graven.
Scenen med Harrow kändes som en pjäs
eftersom vi var så långt isär att det var två kranar som filmade oss.
Vi gjorde alla våra närbilder samtidigt, vilket var verkligen otroligt.
Du skötte det vackert.
Varför tycker män som du
att det är nödvändigt att vara så nedlåtande?
Det var viktigt för mig att låta Layla
inte bara tjäna en mans resa.
Är du färdig?
Om det så är hennes far eller hennes älskare
känner jag att hon upptäcker sig själv, vilket är det största.
Hoppas att du får ett avslut.
Här är vårt Kairo-scenbygge.
Det är en stor dag för oss.
Vi har 255 statister som arbetar.
Vi har 55 filmbilar
med Oscar och May som går genom Kairos gator.
Tagning!
Jag blev överväldigad på Kairos gator.
Jag fick verklig ångest, vilket är...
Det händer ibland när det är mycket som händer.
En av de mest intressanta sakerna var
att skapa centrala Kairo i Budapest.
Vi byggde ett stort område,
det är fyra eller fem kvarter av Kairo
med en green screen bakom som kommer att vara pyramiden.
Mohamed ville försäkra sig om att om vi inte skulle filma i Egypten,
skulle vi bygga upp Egypten in i minsta detalj.
Jag ska säga nåt som gör folk förbannade i Egypten.
Pyramiderna, det är alltid mitt i öknen.
Den har en sida som är i öknen,
och den andra sidan är mitt i stan.
Så det var väldigt viktigt för mig att skildra Egypten
som äkta Egypten.
Vi tog Egypten till Budapest.
Vi rekonstruerade Kairo här.
Ett Kairo-grannskap ända ner till registreringsskyltarna
T-shirtarna, och allt på arabiska.
Det förde mig tillbaka till att vara i Kairo.
Det var imponerande.
Allt okej.
Jag hade massor av egyptier, statister.
Och några av dem sa:
"Jag har inte varit hemma på fem år, men det är så likt."
De var väldigt känslosamma.
Moon Knight är en gigantisk produktion.
Förmodligen den största vi gjort,
vad gäller seriens omfattning och storlek.
Vi behövde en plats där vi kunde få så många scener som behövdes.
Få så mycket utrymme vi behövde.
Jag visste att vi skulle klara praktiskt
vad vi behövde i Budapest.
Origo Studios Budapest, Ungern
Vi blev helt förälskade i vår produktionsdesigner Stefania.
Hon är en karaktär, en fantastisk person och hårt arbetande,
men också ett geni, va?
Jag minns dagarna han visade oss det där museet.
Jag blev lika imponerad som alla andra.
Det är en kopia av allt egyptiskt jag nånsin sett.
Hon och hennes team är genier.
Vi är på Museum of Fine Arts i Budapest.
Och vi återskapar
vad som ska motsvara British Museum,
den egyptiska delen av British Museum i London,
med tre stora rum som vi klär med våra artefakter.
Vi gjorde ungefär 140 stycken
från den största, lite över sex meter hög,
till de minsta föremålen som har skulpterats och designats
och sen återskapats.
Som juveler och småbitar.
Eftersom det mesta av vår berättelse är Stevens och Marcs dubbelhet,
gav glasskärmarna
reflektionen som vi behövde.
Helt otroligt.
Milda makter. Vi är inne.
Vi är i den stora pyramiden i Giza.
Här är vårt största scenbygge.
Ett av våra största, om inte det största.
Vi är inne i pyramiderna i Giza,
och det är här avatarerna möts.
Det är en viktig plats för berättelsen.
Det är en stor del av berättelsen.
Mycket får sin upplösning på scenbygget.
Så det var viktigt att bygga det.
Det vi byggde praktiskt handlade om tre våningar,
så högt vi kunde bygga på scenen.
Vi är på scen sex på Origo,
och det här är scenbygget som vi kallar Gudarnas kammare.
Här är vi nu. Inspelning imorgon.
Lite läskigt, jag har aldrig gjort nåt sånt här.
Det är väldigt svårt att göra Egypten
för det blir lätt klyschigt.
I Vegas-stil.
Jag hade två egyptologer.
En härifrån, en i LA och en efterforskare.
Vi kan komma med egna idéer,
vilket vi gjorde, fast på ett respektfullt sätt.
Jag ville blanda gudarna som är Marvel-karaktärena
med de ursprungliga gudastatyerna.
Tanken var att varje portal är där avatarerna kommer in.
Störningen.
Egyptiska gudar är väldigt långa,
och vi ville inte bara ha fötter och knän i bild.
Så vi tog ner ansiktena och det representativa djuret
till marknivå i templet
för att få en mer intressant interaktion.
Vi beslutar vad som är bäst att göra.
Föredra dina skäl.
Detaljen som fanns där
och skulpturerna som vi hade i Gudarnas sal
var ett fantastiskt hantverk.
Vi hade en stenverkstad
med människor som bara byggde statyer.
De gjorde inget annat än att forma och snida statyer.
Alexander den store-scenbygget, mängden detaljer...
Det finns ingen anledning att gå in och ta en närbild på det.
Men om du gjorde det skulle du se att hela kammaren
ser autentiskt ut. Så detaljerad.
Varje liten målning på väggen.
Vi är i Alexanders gravkammare.
Detta var en av allas favoritscenbyggen.
Vi har några av Alexanders skatter.
Hans berömda häst.
Hans personliga sköld.
En av utmaningarna var att måla den på ett korrekt sätt,
inte av bara en målare, utan av flera personer,
som skulle ha varit fallet.
Vi kontaktade en konstskola i Budapest,
där de har fantastiska unga konstnärer.
Vi satte ut flera projektorer med hieroglyfernas layout,
och de kom in och målade.
Det var en fantastisk upplevelse för oss,
för att få se
yngre människor involverade i något så annorlunda
från vad de gjorde var...
De var väldigt entusiastiska,
och jag tycker att vad de gav oss är ovärderligt.
Vad Stefania gjorde med scenbyggena som produktionsdesigner
är jätteviktigt.
För mig är det inte för
att jag kan känna att jag verkligen är där. Det är...
Jag ser konstnärer vara i toppform.
Jag ser dem komma och göra enorma val rörande historien.
Det finns som små påskägg som ansluter till andra avsnitt.
Det har lagts ned mycket tankar på scenbyggena.
Som att personen engagerar sig fullt ut
och ger sitt yttersta.
Det vill jag också.
Jag hoppas att en del av glädjen med att se serien är
att se den fantastiska egyptiska mytologin
som många inte har.
Vi hanterade klassiska Joseph Campbell-myter
i flera år i väst.
Vi såg en Stan Lee- och Jack Kirby- anpassad version av nordiska myter.
Och nu tar vi en titt på mytologin i forntida Egypten,
som är så bildande för mänskligheten själv och för berättande i allmänhet.
Egyptisk mytologi är en av de äldsta
och de mest fascinerande i världen.
Jag tror att Hollywood har varit ovilliga att närma sig det.
Jag hade tur som fick chansen att visa det.
Och jag hade tur att berättelsens delar hade det från början.
Vi hade ett bra team.
Vi hade egyptologerna.
Vi hade Ramy Romany med oss och såg till att allt stämde.
Vi börjar med...
Marvel var väldigt angelägen om att försöka göra Moon Knight
så historiskt korrekt som möjligt för en fiktiv serie.
De försökte hitta en balans mellan historia
och serietidning.
Idén om en avatar är en forntida egyptisk idé.
Varje farao tros vara guden Horus.
Så varje forntida egyptisk farao
är faktiskt gud Horus avatar.
Att binda gudarna till en sten.
Det är fiktion. Det hände inte.
Men ushabtis är verkliga.
Varje gång du går in i nån kunglig grav, finns det ushabtis
som skulle hjälpa den avlidne, kungen eller adelsmannen,
på resan i livet efter detta.
Dessa ushabtis kommer till liv,
och tjänar kungen i livet efter detta.
Vi filmade i Budapest, där finns ett museum,
med en samling om forntida Egypten.
Och det finns ett litet skåp med Taweret-ushabtis
och där finns ett Taweret-halsband.
Det var speciellt.
Det visar att det inte bara är en låtsaskaraktär
som vi tar med för serien, utan den har en lång historia.
Jag är också halvegyptier själv,
det är fantastiskt att jag får spela den fornegyptiska mytiska karaktären.
Nåt mer?
- Bra. Bryt. - Fantastiskt. Ja, vi bryter.
- Antonia är en annan egyptier... - Tack.
...som blev Taweret så fort vi hörde henne.
Och jag lärde jag mig att det heter Taweret, utan R.
Taweret. Taweret.
Du får säga det.
Jag hoppas att jag uttalar det rätt.
Vi lär oss alla. Det är ett språk som inte talas.
- Vi lär oss, allihop. - Ja.
Men hon är karaktären. Jag tror att de...
de flyttade karaktären
och skapade den visuella kring hennes framträdande.
Jag minns att VFX-teamet visade oss tidig motion capture.
De visar oss hennes lilla test
och sen visar de oss de exakta rörelserna
som efterapas av en stor flodhäst. Det var kul.
Det här kommer att chocka dig,
men jag tror att du tog en liten timeout.
Vi pratade om att ha en riktig kostym till Khonshu,
en riktig kostym till Taweret,
en riktig kostym till Ammit.
Jag vill inte säga special effekt-teamen:
"Få det att se äkta ut, som tyg."
Jag vill hellre kunna säga:
matcha hur ljuset reflekteras från Antonias axel,
eller matcha hur pärlorna ser ut på vår Ammit-klänning.
Och sen ha ett framträdande.
Att ha det på riktigt
var en av de saker som jag insisterade på.
Välkommen, goda resenär... resenärer,
till Duats rike.
Jag tror att de använder helt ny teknik
där jag inte belastas av den här typen av motion capture-kostym längre
Jag har bara på mig min kostym.
Och så har vi pinnen som visar var huvudet
på den nästan tre meter höga Khonshu är, som läggs till senare.
Vi hade en fullskalig Khonshu-skalle som vi hade tillverkat.
Vi hade Khonshus huvud.
Vi visste hur Khonshu skulle röra sig,
vi kunde se det,
och vi hade en kostym.
Vi återskapade allt som en digital karaktär
och kunde använda den som vi ville.
Det var väldigt bra att ha.
Ge tillbaka den, din idiot.
Jag som egyptier och nån som är intresserad av gamla Egypten,
tycker att Marvel tar sig lite kreativa friheter med Khonshu.
Men de anammar också mytologin.
Khonshu betyder "resenär" på fornegyptiska,
och han är nattens resenärers beskyddare.
Han är månguden och är där för att hålla balansen i universum.
Svär du att skydda de resande i natten
och utdela min hämnd till dem som gör dem illa?
Det finns den bokstavliga sidan av Khonshu,
och så finns metaforen
som är förkroppsligandet av Marcs ilska.
Döda honom!
Hans ilska över vad som har hänt honom som barn...
Bryt hans luftrör!
...och hans ilska mot sig själv
som känner att han förtjänar det på nåt sätt.
Och som han måste vara en slav till, han har inget val.
Nästan som ett beroende.
Tror du att du äger den här kroppen?
Den tillhör mig.
Den andra saken är,
är Khonshu bara ännu en röst i hans huvud?
Det här är frågor som inte besvaras lätt.
Varje aspekt av serien har en dualitet.
Varje person har ett dubbelt jag, och berättelsen har en dubbel natur.
Khonshu har en avatar vars uppgift är att hämnas oförrätter.
Jag för en annan gud
vars mål är att eliminera alla oförrätter.
Jag kan argumentera att jag inte är skurken.
Det är möjligt att se serien och tro att den här människan
har skapat visionerna av sin psykiater
som försöker "lindra" sin smärta.
Han vill ha sin smärta då den ger honom hans identitet.
För många av oss lagrar vår identitet i våra sår, eller hur?
Så han har förvandlat mig till en skurk.
Jag har försökt skapa en karaktär
som kan ses från två olika synvinklar.
Jag gillade skurken.
"Inget träd kan stiga upp till himlens ljus om det inte först går ner
"till helvetets djup."
Jag tror faktiskt på det.
Det här är mentalsjukhuset.
Som Marcs synvinkel avslöjar vi många andra karaktärer
och motiv och bilder som vi har sett under resten av avsnitten
och avslöjar i den synvinkeln att hela hans verklighet
kan ha formats av hans erfarenheter här på sjukhuset.
Eller kanske inte.
Det är nog också det som är kul med det här, pusselbitarna.
Att inte lägga till nåt
bara för att lägga till nåt coolt,
men att låta det vara tematiskt intressant
och nåt som har en utdelning.
Släpp ut mig!
Släpp ut mig! Snälla! Snälla, släpp ut mig!
Det är en sån tankeresa, allting.
Men att sen kunna lägga till små punkter
som omorienterar dig tillbaka till det ursprungliga,
det är så roligt.
- Steven! - Marc!
Hur är detta möjligt?
När vi kom till den delen av serien
när de är utanför varandra och pratar med varandra.
En av de avgörande sakerna var att min bror kom in,
och han spelade den andra karaktären
när jag var en, det var fantastiskt.
Han är en duktig skådespelare, Michael.
Han fanns verkligen där för mig,
och i många av scenerna
spelar jag mot min lillebror.
Är det din tur, eller...
Vem är det?
Marc,
varför finns det ett barn i ett rum fullt av folk du har dödat?
- Steven, gå inte nära honom. - Hej, grabben.
Vad heter du? Vänta!
Steven. Vänta!
Det var nog nåt av det svåraste jag gjorde,
tekniskt sett, för ibland
fick jag göra valet för båda karaktärerna i förväg.
Repetera det en gång med mig som Steven.
Sen repetera det med mig som Marc
och föreställa mig hur jag skulle reagera där
och memorera blockeringen.
Och sen göra allt utan en motspelare.
Ibland i en bredare inramning.
Vet du vad Layla skulle vilja?
- Säg det inte. - Jag säger bara att det är
en flodhäst och vi är två.
Båten kan inte vara svår att styra.
- Och vi behöver inte... - Göra vadå? Döda gudinnan Taweret?
Ja. Hitta mig ett rep eller något...
Eller så gör vi som hon säger
och hjälper varandra att hitta det vi tydligen döljer.
Det var svåra dagar
då det var tekniskt krävande.
De här dörrarna till exempel,
vi går igenom och det finns patienter,
och där är Crawley förmodligen på väg att ropa bingo!
Herregud!
Det här är Tawerets båt.
Vi har filmat här hela veckan.
Taweret guidar dem genom Duat som är den forntida egyptiska undervärlden.
Jag vet inte vad ni har dolt, men mitt råd
är att gå in där och visa varandra sanningen.
Balansera era vågar innan vi kommer fram till vassfältet.
Det som är så intressant med Moon Knight
är att i centrum finns en komplex karaktär
som navigerar en känslomässig resa.
Vad gör du här?
Kom igen.
Du skulle hålla honom i säkerhet!
Steven, kom.
Det finns en känsla av ett broderskap mellan de två,
trots att de tekniskt sett är samma person.
Och det finns nåt nästan faderligt.
Men i slutänden handlar historien om att förena dessa två sidor med honom själv.
Varför tvingar du mig till detta?
Vad gjorde hon?
Avskyvärda människa.
Du behöver inte se det där.
Det är poängen med dig.
Det handlade nog bara om att vara ärlig mot tanken och mot...
Vad många måste leva med,
vilket är intensivt barndomstrauma.
Och hur det visar sig som vuxen.
Så klart finns allegorin om Moon Knight
och gudarna och makterna.
Men vad det är, och det vi förstod i avsnitt fem,
är denna sak som du tror är en åkomma.
Min andra personlighet som jag inte kan kontrollera
och det slutar med att han inser att det är en superkraft.
Alla hemska saker som hon sa till dig,
hon hade fel. Det var inte ditt fel.
Jag borde inte ha tagit med honom in i grottan.
Du.
Du var bara ett barn.
Det var inte ditt fel.
I slutet lär sig Marc och Steven hur man lever tillsammans som en person,
vilket visar sig vara en fördel under den sista striden.
Om man tar Mr. Knight och Moon Knight och kombinerar dem,
får man den perfekta superhjälten, eller hur?
Den idealiska superhjälten med mänsklighet.
De kompletterar varandra, det är hela poängen.
Det är en direkt tolkning av en sund relation
i DID med sina alter egon.
När de väl börjar arbeta ihop,
och hur intressant skulle det vara att se en slagsmålsscen
där de två förvandlas genom hela grejen
och kompletterar varandra.
Det visar också varför Moon Knight
är en så värdig motståndare. För att han är oförutsägbar.
Jag tror att under historiens gång,
de som verkligen är välvilliga
har förlåtelse som en del av sin undervisning,
att man fortfarande tror att folk kan förändras,
kan växa och bli bättre.
Och det som vippar Harrow in i den fanatiska punkten
är att han inte tror på det.
Skulle du vänta med att rensa trädgården tills rosorna är döda?
Ogräs som ogräs.
Det dödar det fina, så gör dig av med det.
Även barn? Ja, även barn.
Det är en fanatism som de flesta av oss inte är kapabla till.
Det handlar om fritt val. Två ideologer som slåss mot varandra.
Den ena vill rena världen från ondska.
Den andre vill utrota allt som har gjort fel.
Man ska ge mänskligheten en chans att begå misstag
och lära sig av dem.
Hade Ammit fått regera,
skulle unge Randalls liv ha räddats,
din familj skulle ha varit lycklig.
Hon behöver bara ta bort ett ogräs från trädgården.
Dig.
Vi måste binda Ammit igen.
Hur?
Bara en avatar kan göra det.
Mohamed och Antonia kom till
sminktrailern 30 minuter innan vi skulle filma.
Och Mohamed sa: "Du förstår, i Gudarnas kammare,
"förkroppsligar de flesta av dem guden. Så kan du bara kopiera Antonia,
"och memorera hennes repliker och sen förkroppsliga Taweret?"
Och jag sa: "Okej."
Du har ändrat dig.
Det var så roligt att jobba på det fysiska med May
när vi båda spelade scenen,
och hon kopierade mina rörelser som jag gör som Taweret och mina intonationer.
Säg det, Antonia.
- Var inte rädd. - "Var inte rädd."
Jag vet inte om det var planerat från början,
men det är nåt så bra med
livfullheten och fånigheten med att Taweret paras ihop med Layla.
Serien började inte med Scarlet Scarab,
men att se May och utveckla henne till en egyptisk karaktär.
Steg för steg... Tanken att göra henne till en superhjälte tog sakta fart.
Vi valde en egyptisk superhjälte
i Marvels universum som heter Scarlet Scarab.
Traditionellt är det en manlig karaktär som går och tillskansar sig
egyptiska artefakter från såna som har
stulit dem och ger tillbaka dem till de rättmätiga ägarna.
Vi tänkte: "Oj, vår berättelse utvecklas,
"det stämmer överens med exakt vad vi behövde."
Just nu är Marvel världen för många.
Barn, tonåringar. Att vara en del av den världen betyder att du finns.
Representation.
Jag vet att det ordet används mycket nu för tiden.
Men att ha nån sån här i bild, som försvarar godheten,
det är en berättelse som för samman människor.
Uppfyller den här en barndomsdröm för dig?
Absolut.
Jag känner, och jag talar av egen erfarenhet,
att när jag har sett araber på film har det gett mig så mycket tillåtelse
och tro att jag också har en plats att göra det på.
Och jag vill att kvinnor ska vilja uttrycka sig genom konst
och dela sin historia och synas mer.
Om jag kan dela det eller hjälpa en person att känna så
då har jag gjort mitt jobb.
Här är vi i Jordanien.
Vi började i april för ungefär ett halvår sedan i Budapest.
Nu är det min sista dag
och hela teamet kommer att bli klart
den här veckan med Moon Knight.
Det här är det perfekta stället att avsluta det på,
just där jag först blev kär i filmer, när jag såg Lawrence av Arabien,
och jag får filma scener på samma plats.
Planeten jorden.
Jordanien var i slutet av inspelningen.
Om nån skulle ha sagt till mig att på fyra år,
skulle jag göra tre olika projekt
i Wadi Rum-öknen skulle jag aldrig ha trott dem.
Men Star Wars, Dune och nu Moon Knight,
är inspelade i samma öken.
Wadi Rum, riktig öken.
Det kändes som en stor sommarsemester.
Vi var ute i solen
vid Röda havet och åkte upp till Petra.
Ett fantastiskt sätt att avsluta det på.
Det är över!
Det är fascinerande,
formen för filmer förändras.
Det här är ingen tv-serie, det är en film på en större duk,
och vi strävar efter att göra det
med samma filmiska kvalité.
Det är svårt att måla en så stor duk.
Det är väldigt svårt att göra en bra film.
Att försöka göra tre i rad,
kräver mycket av alla inblandade.
Så det är en stor sak.
Jag minns att Ethan sa till oss väldigt tidigt.
Han sa: "Vi har det jättebra nu.
"Men kom ihåg, en dag kommer du att vara på dag 80 och kan inte blinka.
"Det måste vara lika bra som dag ett,
"för ingen kommer någonsin att säga. 'Det var inte så bra.
"'Men de var på dag 80. Stackarna.'
"Det måste stanna.
"Du måste hålla drömmen vid liv."
Det är en sån utmaning, och jag hyllar alla som gör tv.
Speciellt av den här kalibern, att det känns filmiskt.
Sex timmar film.
Det var en sån tuff upplevelse,
men väldigt givande.
En av de coolaste sakerna
att bevittna i projektet
var att se nåt i denna skala.
Och vad som krävs för att göra det personligt.
Historien blir personlig.
Det känns som dina tidigare filmer, som du och Sarah.
Jag kan känna mänskligheten i det.
Och att ha strukturen för det kreativa samarbete som vi hade,
hur vi utbytte idéer med varandra.
Genom att göra det kunde vi skapa nåt ganska djärvt,
och det är aspekten av det
som jag gärna vill visa tittarna.
Jag hade aldrig trott, och det är inte nedsättande,
att detta skulle bli ett av mina mest tillfredsställande äventyr.
Det kändes som
att alla gav sitt yttersta
och gav allt.
Och att vi hade tron och inte bara utrymmet att göra det,
men stödet att göra det var fantastiskt.
Det finns nya utmaningar och nya belöningar
som kommer med att göra berättelser i längre form.
Vi håller sluten mer öppna nu.
Vi behöver inte knyta ihop allt.
Och när man skapar karaktärer
så starka som Moon Knight och Scarlet Scarab,
kan man med tillförsikt gå vidare
och veta att det finns fler historier
och nya karaktärer som vi kan ta in för att berätta dem.
Vad tusan var det där?
Jag fick en blackout.
Idag är det din tur att förlora.
Översättning: Mattias Backström