«Межі, що відділяють життя від смерті,
у кращому випадку затемнені й розпливчасті.
Хто скаже, де закінчується одне й починається інше?» Е. А. По
БЛІДО-БЛАКИТНЕ ОКО
Доброго ранку, панове.
-Ви Огастас Лендор? -Так.
А ви?
Капітан Хічкок до ваших послуг. Друга людина в академії.
Я тут, щоб поінформувати вас,
що суперінтендант Теєр просить про негайну аудієнцію.
-Який характер цієї аудієнції? -Про це розповість полковник.
-Коли її можна провести? -Коли вам буде зручно.
А якщо я вирішу не з'явитися?
Це на ваш власний розсуд, ви особа цивільна.
Гарний день для прогулянки верхи.
ГУДЗОНСЬКА ДОЛИНА, НЬЮ-ЙОРК 1830 РІК
Губернатор каже, що серед констеблів Нью-Йорка про вас ходять легенди.
А коли рекомендував ваші послуги, то відмітив ваші вражаючі досягнення,
включаючи затримання ватажків «Досвітніх хлопців»,
розгром банди «Незаправлені сорочки»
та розкриття звірячого вбивства молодої повії на Єлисейських полях.
ВІЙСЬКОВА АКАДЕМІЯ СПОЛУЧЕНИХ ШТАТІВ ВЕСТ-ПОЙНТ
Серед ваших чеснот злам коду, придушення заворушень
та ведення допиту без рукавичок.
Ви син священика з Глостера,
який приїхав у Нью-Йорк ще в підлітковому віці.
І ви вдівець, пане Лендор.
Ось уже три роки.
-Розпорядитися щодо кави? -Можна пиво.
Ви...
Ви тримаєте ті нотатки десь у скриньці, чи не так?
Що ще там написано?
Написано, що я не ходив у церкву
досить давно?
Чи згадується, що нещодавно моя донька втекла з дому?
Ми знаємо про зникнення вашої доньки.
Висловлюємо співчуття.
З усією повагою, сподіваюся, я не образив.
Ні.
Ні, даруйте. Це я мав би вибачитися.
І прошу мені пробачити. Будь ласка, продовжуйте.
Пане Лендор, ми маємо діяти з надзвичайною обережністю.
Ми декого шукаємо.
Приватну особу з доведеною працьовитістю й тактом,
яка могла б вести розслідування від імені академії.
Це вкрай складні та делікатні справи,
що стосуються одного з наших кадетів.
Другокурсник з Кентуккі на ім'я Фрай.
-Лірой Фрай. -Не бачу сенсу ходити навкруги.
Фрай повісився... учора ввечері.
Мені прикро це чути.
Кепська справа. Але ви маєте зрозуміти нашу позицію.
На нас поклали відповідальність піклуватися про цих юнаків,
зробити з них джентльменів і солдатів, і для цього ми їх стимулюємо.
Але нам здається, що ми знаємо... коли слід припинити стимулювати.
Хлопець повісився.
-Цим має займатися судовий медик. -Боюся, це ще не все.
Учора вночі над тілом кадета Фрая в палаті лікарні хтось поглумився.
Поглумився? Але хто?
Якби ми знали, не було б потреби викликати вас.
Упевнений, в академії знайдеться немало жартівників.
То не був жарт, пане Лендор.
Хтось вирізав серце з грудей Ліроя Фрая.
Лікарю Марквіс, як хтось міг зробити таке?
Скальпелем. Або можна гострим ножем.
Але дістатися до серця не так просто.
Такі рани на легенях і печінці
залишилися від леза під кутом, щоб не зачепити серце.
А як можна зберігати серце?
У якомусь контейнері.
Можливо, загорнули в муслін чи газету.
Цілком імовірно, обклали льодом.
Яка людина здатна на таке?
Сильна фізично.
Тобто не жінка?
Мені ще не доводилося зустрічати настільки сильну жінку.
А що ви скажете про його медпідготовку?
Чи мав він бути настільки ж підкований та освічений, як ви?
Необов'язково.
Йому потрібно було багато світла і знати, де різати,
але лікарем чи хірургом бути необов'язково.
-Це мав бути... -Божевільний!
І він десь на свободі.
Зброю до огляду!
Прошу мені вибачити, пане Лендор.
Ми зустрілися за дуже делікатних обставин.
Деякі впливові сенатори у Вашингтоні
дуже чекають нашої помилки, щоб закрити академію.
Я прошу вас допомогти нам зберегти честь Військової академії Сполучених Штатів.
І я спробую зберегти.
Ви вчора ввечері були на чергуванні, пане Гантун.
Так, сер.
Заступив о 21:30. Звільнився опівночі й повернувся в караульну.
А де це?
Номер чотири, сер. Біля Форту Клінтона.
Зізнаюся, я погано тут орієнтуюся,
але, здається, місце, де ми зараз,
не по дорозі від Форту Клінтона до Північних Бараків.
-Ні, сер. -Чому ви збилися з дороги?
Дорогою, сер, я дещо почув.
Подумав, що то тварина.
Здалося, що вона вмирає чи потрапила в пастку, тож я пішов допомогти.
Я дуже співчуваю тваринам.
Я біг у цьому напрямку, коли зачепив кадета Фрая, сер.
-Який він мав вигляд? -Поганий, сер.
Він висів нерівно.
Він ніби сидів на стільці.
Щось я вас не розумію.
Він торкався ногами землі, сер.
-Торкався землі ногами? -Так, сер.
Ясно. І що ви тоді зробили?
Я побіг. Повернувся до Північних Бараків.
Останнє запитання, і більше я вас не потурбую.
Ви бачили поблизу ще когось?
Ні, сер.
Пане Гантун.
Шия...
Ось що одразу мене вразило.
Бачите?
Зовсім не рівномірне стиснення. Мотузка обхопила його
і ходила вгору й униз, бо не могла зачепитися.
Так, наче...
Так, наче він... опирався.
Можете глянути на його пальці.
Свіжі пухирі від хапання за мотузку,
бо він намагався стягти її з себе.
Я можу спитати, що тут відбувається?
Це нечувано.
Хотів спитати, чи ви не помацаєте потилицю пана Фрая.
Ви ж робили огляд пана Фрая?
Авжеж, я його оглядав, це моя робота.
Хіба ми цього вже не обговорювали?
Там якийсь забій.
Тім'яна ділянка.
Приблизно вісім сантиметрів.
Мабуть, я проґавив це.
Пана Фрая вбили.
Ви це хочете нам сказати, пане Лендор?
Певно, тут ви маєте рацію, капітане Хічкок.
Кожен міг би пропустити таке, лікарю.
Пане Лендор.
Тепер, коли ви з нами,
гадаю, важливо встановити деякі правила.
Ви будете щодня доповідати мені, а я — полковникові.
І ви не можете нікому нічого розповідати ані в академії, ані за її стінами.
-Це все? -Одна остання умова.
Упродовж цього розслідування забороняється пити.
Ваша репутація добре відома.
Даруйте.
-Ви Огастас Лендор? -Так.
Якщо не помиляюся, вас призначили розслідувати
загадкову справу Ліроя Фрая.
Правильно. Чим можу допомогти?
Маю честь від імені цієї установи оприлюднити
деякі висновки, яких я дійшов.
Висновки?
Щодо покійного пана Фрая.
Слухаю вас уважно.
Чоловік, якого ви розшукуєте,
є поетом.
Рядовий Кокрейн.
Коли тіло Ліроя Фрая привезли до лікарні,
чи не ви мали його охороняти?
Саме так, сер.
-Чи щось сталося під час вашої варти? -До 2:30 — нічого.
-А тоді мене змінили. -Хто вас змінив?
-Рядовий, хто вас змінив? -Не можу вам сказати, сер.
Окрім того, що то був офіцер.
-Він не назвався? -Ні, сер.
Але офіцер і не повинен.
Що цей офіцер вам сказав?
Він сказав: «Дякую, рядовий. Вільно. Я вас відпускаю».
-Дивне доручення, чи не так? -Так, сер. Дуже.
-Ви бачили обличчя цього офіцера? -Ні, сер.
Я мав лише свічку. Було дуже темно.
Ясно, тоді скажіть, як ви дізналися, що то офіцер?
За нашивкою на його плечі, сер. Але маю визнати, це було дуже дивно.
-Що саме? -Нашивки.
На його лівому плечі нашивки не було.
А ось і він власною персоною.
Бенні легко впізнає, коли людині треба випити.
Сам лише вигляд гріє мені серце.
-Бенні! -Сер.
-Вип'ємо... за правила. -До біса їх.
Петсі.
Петсі!
Чому така сумна?
Ви чули про того бідного кадета?
-Кажуть, він довго мучився перед смертю. -Хто каже?
Він.
Хіба ви не маєте бути на виступі?
Добрий вечір. На виступі?
Ні, мене не шукатимуть.
Вони ледве пам'ятають, що я в академії.
До речі, відвідування таких місць корисніше за сидіння на лекціях.
Не сумніваюся.
Сідайте, будь ласка. Сідайте. Займіть...
-Місце? -Місце. Дякую.
Четвертокурсник По. Е. А. По.
Едгар А. По.
Бачу, ви вже втамували спрагу.
Дозволяє розвіяти темряву.
Скажіть, звідки ви дізналися про Ліроя Фрая?
Звичайно ж, від Гантуна.
Він розпатякав новини, як міський глашатай.
Може, незабаром хтось і його повісить.
Ви ж не натякаєте на те, що хтось повісив пана Фрая?
Я ні на що не натякаю.
Чому ви вважаєте, що людина, яка вирізала серце Ліроя Фрая,
була поетом?
Ну...
Серце — то або символ, або нічого.
А приберіть символ, і що лишається?
Лише м'язи, в яких естетики не більше, ніж у сечового міхура.
Вирізати серце людини значить вчинити гріх.
А хто краще здатен на таке,
ніж поет?
Жахливий поет без фантазії, здавалося б...
Ви не можете вдавати, що той акт жорстокості
не викликав літературний резонанс у звивинах вашого мозку.
Чарівний спів лорда Саклінга:
«Благаю, віддай моє серце Оскільки твоє мені не тримати».
Або з Біблії:
«Серце чисте створи мені, Боже.
Серцем зламаним та упокореним Ти не погордуєш».
Якщо так думати, то це може бути релігійний фанатик.
Ні, знаєте, я ж не сказав вам, що і сам є поетом,
тому схильний думати як поет.
Я не дуже знаюся на поезії.
Навіщо вам це? Ви американець.
А ви?
Я митець. Іншими словами, людина без країни.
Що, пане Лендор?
Ви дуже допомогли.
Придивіться до кадета Лафборо.
Раніше він був сусідом Ліроя Фрая, а тоді вони посварилися.
Через що — досі невідомо.
Пане Лафборо.
Розкажіть панові Лендору про ваше знайомство з паном Фраєм.
Так, сер. Ми були сусідами по кімнаті.
У вас були суперечки?
Я б не назвав це суперечкою. Просто...
наші шляхи розійшлися, сер.
Через що розійшлися?
Нічого такого, просто...
так сталося.
Якщо вам щось відомо в справі пана Фрая,
маєте повідомити негайно.
Справа ось у чому, сер.
Я сказав би, що він зв'язався
з поганою компанією.
Принаймні, так він сам говорив про них.
Скажіть, під «поганою компанією» він розумів інших кадетів?
Він ніколи не казав, але я дійшов такого висновку.
А чому ви раніше про це мовчали?
Я не розумів, що це важливо,
оскільки це трапилося давно, сер.
Вільні.
Пане Стоддард.
Ви останнім бачили пана Фрая живим.
Так, сер.
-Голосніше. -Я трохи занедужав, сер.
Я дійсно бачив Ліроя того пізнього вечора.
Прямуючи до бараків, проходив повз нього.
Ви з ним говорили?
Він зупинив мене, спитав, чи є хтось із офіцерів.
Який вигляд мав пан Фрай?
Було дуже темно. Не можу згадати.
Ви помітили на ньому щось незвичайне? Може, довгу мотузку?
Нічого такого я не бачив.
Було дещо.
Коли Фрай уже йшов, я спитав, куди він зібрався так пізно.
І?
Він сказав: «У важливих справах».
Що це могло означати?
Я не знаю.
Вільні.
-Вибачте, капітане. -Так.
Господи всемогутній.
«У Колд-Спрінг було вбито й понівечено корову й вівцю.
Їхні грудні клітки варварськи розкрили, а серця — вирізали».
Чи хоч якісь божі створіння захищені від цього чоловіка?
Ми не знаємо, чи це та сама людина.
Що?
То це збіг?
Починаючи з 6:00 завтрашнього ранку,
дозволяється тільки відвідувати заняття, їдальню та богослужіння.
Нічого більше!
Якщо однокласники спитають,
ми обговорювали лише ваше знайомство з Ліроєм Фраєм.
Ми не були знайомі. Я його ніколи не знав.
-Що? -Я не був із ним знайомий.
-Тоді я неправильно вас зрозумів. -Не ви перший.
Якщо це не обговорення, то що?
Пропозиція роботи.
Без оплати.
Ніхто з ваших однокласників не має знати, що ви робите,
доки все не закінчиться.
Якщо вони дізнаються, ймовірно, проклинатимуть ваше ім'я.
Заманлива пропозиція.
Ні, прошу, розкажіть деталі.
Чудово. Прошу вас розшифрувати, це частина більшої записки.
Вам доведеться працювати таємно і якомога точніше.
З радістю повідомляю, що я успішно розшифрував для вас повідомлення.
Написано від руки, має особистий характер.
Воно було у Фрая на момент смерті.
Можна зробити висновок, цього було достатньо,
щоб виманити його з бараків у ніч убивства.
Через те, що решту повідомлення вирвали в нього з руки,
можна припустити, що записка якимсь чином викривала особу відправника.
Використання досить примітивних чорних великих літер
також указує на те, що відправник хотів приховати свою особистість.
Свого роду запрошення або, якщо точніше, пастка.
Пастка?
Зважаючи на це... Дозволите?
Зосередьмо нашу увагу на третьому рядку,
який, як нам точно відомо, повний.
«Будь». Але що?
Щось на «З».
«Зрозумів»? «Заслужив»?
Ні. Ні те, ні інше не в'яжеться з глузливим запрошенням.
«Зникни»? Ні. Нелогічно.
Якщо дійсно була потрібна присутність Ліроя Фрая в певний час у тому місці,
пасує лише одне слово: «Запізнюйтеся».
«Запізнюйтеся».
Розгляньмо третій рядок,
і саме собою напрошується перше слово,
а саме: «Не».
Отже: «Не запізнюйтеся».
Подивіться уважно, пане Лендор.
Не треба далеко шукати відповідного кандидата.
Якщо Фрай збирався у конкретне місце,
він, на думку автора записки, прийшов би.
Отже: «Приходьте, пане Фрай».
Зважаючи на це, зовсім неважко
встановити наступне слово. Це може бути тільки «швидше».
Вставляємо слово, і готово!
«Не запізнюйтеся. Приходьте швидше».
Ось, будь ласка, розв'язання нашої маленької загадки,
з найглибшою пошаною.
Першокласна робота. Дякую вам.
-Лише одне. -Слухаю.
Чи вдалося розібрати два перші рядки?
Довелося визнати, що вони втрачені.
-Як у вас з орфографією? -Бездоганно.
Спираюся на думку преподобного Джона Бренсбі зі Стоук-Ньюінгтона.
Тож я припускаю, вам ніколи не доводилося робити те, що робить... більшість із нас.
Я про неправильне написання схожих слів.
Наприклад, «тим» і «там».
Поширена помилка.
Дійсно запрошення. «Зустрінемося там».
Звичайно, нам досі невідомо, де саме, чи не так?
Якесь «ск» наприкінці.
Спуск!
-Дозвольте додати, грот біля спуску. -Чудовий добір слів.
Отже: «Я буду в гроті біля спуску.
Зустрінемося там о 23:00 чи десь так».
«Не запізнюйтеся. Приходьте на зустріч». Можливо, це ближче до тексту.
Є якісь асоціації?
Нащо йому зустрічатися з іншим кадетом біля спуску,
якщо можна зустрітися будь-де?
Бо це не кадет, а жінка.
Ви весь цей час знали розв'язання, пане Лендор.
У мене була ідея.
Якщо ми дійсно шукаємо жінку,
можливо, я міг її бачити.
На ранок після смерті Ліроя Фрая, коли я ще не знав про те, що сталося,
я прокинувся і почав промовляти вступні рядки вірша,
у якому йдеться про таємничу жінку у великій біді.
Раптом серед того безладу з'являється найдивовижніше створіння,
яке мали щастя бачити мої очі.
Хто вона?
Гадки не маю.
Але чому ви вважаєте, що цей вірш чи молода жінка пов'язані з паном Фраєм?
Атмосфера прихованого насильства.
Невимовний примус.
Невідома жінка.
Ви могли прокинутися будь-якого ранку й написати це.
Але я не написав. Мені надиктували.
Надиктували?
Хто?
Моя мати.
Вона мертва.
Вже близько 20 років.
Розкажи мені про цього хлопця, По.
О, По.
Милий хлопець.
Чудові манери. Багато говорить.
Це точно. І він точно якийсь дивний.
Бо багато говорить?
Ні, бо сповнений безглуздих фантазій.
Розповів мені про вірш,
стверджує, що він пов'язаний зі смертю Ліроя Фрая.
Нібито уві сні його покійна матір надиктувала йому вірша.
Ти як ніхто інший знаєш, що люди, яких ми втратили...
завжди з нами.
Людина зробить усе, щоб обдурити смерть, чи не так?
У якомусь контейнері.
Можливо, загорнули в муслін чи газету.
Цілком імовірно, обклали льодом.
ЗУСТРІНЕМОСЯ В ЛЬОДОСХОВИЩІ. БУДЬТЕ МУЖНІ
Добре. Ви отримали мою записку.
-За вами не стежили? -Стежили?
Як непрофесійно. Авжеж, ні.
-Що це? -Місце злочину.
Другого... злочину.
Куди принесли серце Фрая.
Ви згадували, що вирізане серце Фрая нагадало вам про Біблію.
Маю визнати. Я вже рухався в тому напрямку.
Не до Біблії,
але до релігії.
Це дійсно нагадує якусь церемонію.
Кров і свічки, розставлені певним чином.
-У формі кола. -І трикутника.
І, цілком імовірно, всередині лежало серце Фрая.
Один мій старий друг міг би нам допомогти.
Професор Жан Пепе знається на символах...
-Пепе! - ...ритуалах і окультизмі.
Професоре!
-Може, Пепе — найдивніша людина... -Я тут, позаду.
-Пробачте за вторгнення. - ...яку мені пощастило зустріти.
Я приніс дещо цікаве, що хотів би вам показати.
Це може бути лише магічне коло.
Пам'ятаю, бачив таке тільки в «Справжньому червоному драконі».
Якщо я не помиляюся, чарівник мав стояти там,
у трикутнику.
Сам?
Йому могла допомагати група помічників.
З обох боків свічки й смолоскипи, всюди світло,
справжній фестиваль світла.
Гасе, якщо підійдеш до третьої полиці...
Друга зверху.
Той том угорі.
Так.
П'єр де Ланкр, славетний мисливець на відьом.
-Ви читаєте французькою, пане По? -Так.
Прочитайте про себе. На центральній сторінці.
Де Ланкр знищив 600 баскських відьом
і залишив дивовижний том, який ви зараз читаєте.
Але книга, яку я хочу вам дати, «Промова диявола» Анрі Ле Клерка,
який винищив 700 відьом, перш ніж зміг зупинитися,
вважалася знищеною.
Подейкують, що він лишив ще два чи три томи,
подібних до того знищеного.
Пошуки першого тому стали ідеєю фікс для багатьох колекціонерів-окультистів.
-Чому? -Чому?
Ле Клерк залишив по собі рецепт...
безсмертя.
О Боже.
«У братстві лихих янголів широко відомо,
що зміст відьомського шабашу
обмежується наступним розмаїттям.
Нечисті тварини, яких ніколи не їдять християни,
серця нехрещених дітей
та серця шибеників».
Ви маєте непомітно втертися у довіру кадетів
і спробувати з'ясувати, хто з них пов'язаний з окультизмом.
Поясніть.
Що ж, мені зробили певну пропозицію,
маю визнати, досить похмуру й нехристиянську.
-Нехристиянську? -Так.
Мене змусили поставити під сумнів основи моєї віри.
Узяти участь у таємничих практиках давнього походження.
-Таємничих практиках? -Він про чорну магію. І хто це був?
-Ми хочемо знати. -Не розкривати його імені — справа честі.
Хто це був?
Я не можу вам сказати,
навіть якби сам Господь Бог побив мене блискавкою.
-Якщо хочете молитися з нами... -Ні, я дав слово.
-Він просить вас засумніватися у вірі... -Не можна казати.
Це був Марквіс?
Гамільтоне, стежте за язиком.
Так, у мене є ім'я, але потрібне ще й обличчя.
Запаморочення?
Усі ніби крутиться навколо.
Ваш пульс досить частий.
Дуже добре, пане По, залиштеся сьогодні вдома
і бережіть себе.
Передайте це лейтенанту Локу і начальнику його кадетів,
Артемусу, моєму синові.
Він подбає, щоб вас відпустили.
Ви хочете відпроситися з занять, тому що відчували
запаморочення?
І навіть більше нездужання, що тут не згадується.
Сильний напад апатії.
«Напад апатії»?
Дуже виразного характеру.
Ви себе чуєте, По?
Можете самі спитати в лікаря.
Це правда, лейтенанте.
Батько казав, що ще не зустрічав нічого подібного.
Дуже добре.
Але я покараю вас за негідну нахабність.
Три зауваження.
Негайно повертайтеся в свою казарму.
І раджу бути там, коли офіцери прийдуть із перевіркою.
-Ви По? -Так.
Артемус Марквіс.
Маю визнати, ваше нахабство гідне захоплення.
Сьогодні увечері об одинадцятій. Північні Бараки 18.
Вибачте за запізнення. Сподіваюся, ви недовго чекали.
Як гарно.
Книги!
Ви зацікавили мене як ніколи.
З чого почати?
Жалюгідний Фенімор Купер. Гадаю, має бути в кожній бібліотеці.
Яка колекція.
Історія Єгипту і таке інше.
Вас розкрили.
Ви дали зрозуміти, що не читаєте поезію.
Не читаю.
Байрон!
-Моя улюблена, пане Лендор... -Прошу.
...і маю сказати, страшно замусолена.
Вона належить моїй доньці.
А ваша донька не тут?
Ні. Вона втекла з кимось.
Ви його знали?
Ледве.
І вона ніколи не повернеться?
Скоріш за все.
Тоді ми обидва самі в цьому світі.
Але у вас є мати.
Вона досі з вами розмовляє.
-Хоч якось. -Так.
Так, час від часу.
І маю додати, що всім хорошим, що є в мені, я завдячую їй.
Ваша донька. Як її звуть? Якщо ви не заперечуєте.
Матильда.
Метті.
Можете не продовжувати, пане Лендор.
-То ви кажете, що щось дізналися. -Ні. Навіть краще.
Дехто на ім'я Марквіс.
Лікар.
Ні. Його син Артемус.
І я поставив собі за мету прослизнути в його непроникну групу однодумців.
Ось ще одне добре боже створіння.
Чим завдячуємо божественній Петсі.
Закладете нас за порушення комендантської години, По?
Вас ображають наші дрібні порушення?
Не тільки не ображають, пане Беллінджер, але й...
саме час повторити.
Випийте.
До дна, жінко.
Беллінджере, ви сьогодні справжній хуліган.
Ще один, будь ласка.
Дякую вам.
Можу робити це всю ніч.
Легше, Беллінджере.
Я через цей трунок уже втрапляв у халепу.
По.
Як я розумію, ваші вірші публікують.
Мені сказали, що в мене є певний талант.
Тоді я вимагаю публічної декламації.
Зробіть ласку.
Я зустрів непристойно оголену на Бермудах
Яка вважала себе хитрою
Я був ще тим облудою
Вона вважала досить грубим Залицятися до оголеної на Бермудах
Я її підловив Підкорив, засадив їй
-Дуже добре, По. -Браво.
Браво.
Програє... сімка.
Виграє... валет.
Що ж. Сьогодні вам щастить, По.
Дякую.
Чи правда, По, що детектив Лендор допитував вас про Фрая?
Йому помилково здалося, що ми з Фраєм були близькі.
А це правда?
Ні.
Єдине, що Фрай міг зробити, щоб привернути увагу,
це повіситися.
Думаю, він повісився від розпачу через жінку, що йому відмовила.
А що це була за жінка, Стоддарде?
А як щодо твоєї сестри, Артемусе?
Хіба вона не подобалася Фраю?
Облиш, Ренді.
Ти знав Фрая краще за будь-кого в цій кімнаті.
Не думаю, що я був з ним настільки близьким,
як ти.
Гаразд. На чому ми зупинилися?
По!
Вас комендантська година не стосується, пане По?
Я чекаю пояснень.
Свічки належало згасити три години тому.
Вибачте, сер.
Я ніколи не вірив вашим вибаченням.
Лірой Фрай теж зустрівся із творцем після комендантської години.
Негайно повернутися в бараки.
Вам пощастило не рити собі могилу.
Дякую, сер.
В темпі.
Метті.
«Пам'ятай мене, Господи, в ласці своїй через добрість свою.
Бо ж у смерті нема пам'ятання про Тебе,
у могилі ж хто буде хвалити Тебе?
Пам'ятай мене, Господи,
в ласці своїй через добрість свою.
Моє око зів'яло з печалі».
Ви пан Лендор, чи не так?
Так.
Я мати Ліроя.
Хочу віддати це вам.
Щоденник Ліроя.
Він вів його принаймні три роки.
Я не пам'ятаю...
Співчуваю.
Жахлива втрата.
Не пам'ятаю, щоб серед його особистих речей знаходили щоденник.
Мені його прислав пан Беллінджер.
-Пан Беллінджер? -Так.
Щойно він почув про те, що сталося,
він одразу пішов у казарму Ліроя побачити, що можна зробити.
-Милий хлопчик відправив його мені. -Ясно.
А зараз... щойно він мене побачив,
сказав: «Думаю, вам слід забрати щоденник Ліроя до себе, в Кентуккі.
А якщо вирішите його спалити, не вагайтеся».
Як уважно з його боку.
Але я там ні бельмеса не розумію.
Самі цифри й літери...
Однак... зважаючи на те, як армія вам довіряє,
вважаю за правильне віддати його вам.
Я повертатимусь до тебе.
-Дбати про її потреби... -Я розумію.
...це нас об'єднує.
Лікарю!
Пане Лендор. Який приємний сюрприз.
Дозвольте познайомити вас із моєю дружиною, Джулією.
Я так багато про вас чула.
Як приємно.
Це ви розслідуєте смерть пана Фрая?
Так.
Ми саме обговорювали цю справу.
Чоловік каже, що попри його власні героїчні зусилля,
тіло пана Фрая не можна було виставити на загальний показ.
Бідні батьки.
Маєте рацію.
Усе це приголомшило нас.
Запевняю вас, я не заспокоюся, доки ми його не спіймаємо.
Приємно було познайомитися.
Люба.
Як розумію, ви вдівець, пане Лендор.
Це правда.
Співчуваю.
Це сталося нещодавно? Коли ваша дружина відійшла на небо?
Два роки тому.
Лише за кілька місяців після нашого переїзду в Гайлендс.
Раптова хвороба?
Не досить...
раптова.
Я розумію, через що ви пройшли.
-Співчуваю вам. -Дякую.
Браво.
Едгаре, хіба я не казав, що моя сестра геній?
Дивовижно, моя люба. Я навіть розчулився.
Так.
Гарний виступ, пані Марквіс.
-Справді. -Так.
Безсмертя вам гарантовано.
Не уявляю собі жінку, яка б жадала безсмертя, Ренді.
Одразу спадає на думку сер Томас Грей:
«Багато квіток народжуються Червоніти непомітно
І витрачають свою красу На вітер пустелі»
Моє улюблене, пане По.
А як вам мій маленький протеже?
Думаю, пан По вище за те, щоб бути чиїмось протеже.
Його точно не зіпсують такі, як ти.
Ну все, Ліє.
Годі вже. Тобі треба відпочити перед вечерею.
-Вибачте, панове. -Дякую, Ліє.
Ренді, стільці.
Стоддарде, ну ж бо. Шахова дошка.
Ну все. Тепер мені нудно.
Байдуже, чорт забирай!
Вона захворіла.
У її стані їй не слід було грати...
Пані Марквіс.
Даруйте.
Ніщо не принесе мені більшого задоволення, ніж зустріч із вами в суботу.
Упевнена, що це правда, пане По, але... Боюся, в суботу я зайнята.
Розумію.
То ви пропонуєте цю суботу?
Чи неділю, якщо так зручніше.
Чи понеділок.
А де ви пропонуєте зустрітися?
Дайте вгадаю. Джіс-Пойнт? Алея флірту?
Ні.
Боюся, ані те, ані інше.
Я думав про цвинтар.
Цвинтар?
Як цікаво.
Так, гадаю, що так.
Що ж, бажаю гарного вечора.
Тепер усе таке голе.
Щоб насолоджуватися Гайлендс у всій величі,
треба гуляти одразу після опадання листя.
Чому так?
Рослинність не прикрашає,
а радше псує Божий задум.
Романтично.
Вам подобається розмовляти про Бога й смерть, чи не так?
Я справді вважаю смерть найбільш піднесеною темою в поезії.
Сядемо?
-Гарне місце. -Так, моє улюблене.
Як же вам личить ця хворобливість.
Більше, ніж ваша форма.
Зрівнятися з вами може хіба що Артемус.
Ніколи не бачив, щоб він перебував у царстві меланхолії.
Йому подобається тривало перебувати в нашому світі.
Знаєте, я думаю, можна танцювати на битому склі
якийсь час.
Не вічно.
Так, я бачу, у вас двох багато спільного.
Сподіваюся, ви не змерзли.
Морозний клімат, певно, залишиться назавжди.
Давайте не будемо.
Не думайте, що я прийшла сюди обговорювати погоду. Як прозаїчно.
Пробачте. Я лише турбувався про ваше самопочуття.
Ну то продовжуйте.
Кажіть про своє безсмертне кохання, повернемося додому, не зазнавши шкоди.
-Я лише казав... -Пробачте.
Пробачте, я нестерпна і сама не знаю, чому.
Ви змерзли.
Пані Марквіс, вдягнете мою накидку?
-Усе гаразд. -Справді, не...
Я...
-Що? -Пані Марквіс.
Ліє!
Ліє! Ліє? Що з вами?
Ліє!
Ліє.
Боже, Ліє.
Із вами все гаразд?
-Ліє. -Усе гаразд.
Упевнені, що з вами все гаразд? Ви мене налякали.
Таке буває. Немає про що хвилюватися.
Ваш...
Ваша стійкість додає мені хоробрості, і мені хочеться зізнатися,
що моя матір ніби супроводжує мене в житті.
Уві сні та наяву.
Так.
Іноді мені здається, що мертві нас переслідують, бо ми замало їх любимо.
Забуваємо про них. Мимоволі, але забуваємо.
Гадаю, вони відчувають себе жорстоко покинутими, і тому привертають нашу увагу.
Можливо, краще не думати про це забагато.
Хочу, щоб ви знали, яка я була вдячна...
розплющивши очі, побачити вас.
Зазирнути всередину вас
і побачити те, чого ніколи не очікувала.
І ніколи б не подумала.
Дякую.
Припиніть!
Виродку! Знай своє трикляте місце.
Тримайся подалі від Лії.
Припини!
Припини, Беллінджере!
Або підеш під трибунал!
Огидний вилупку.
Усе гаразд?
Очевидно, той дикун знає, що Лія вибрала мене, а не його.
-І якщо він хоче мене відлякати... -Відлякати?
-Здавалося, він хоче вас убити. -Убити мене?
Перш ніж він стане між мною і коханням мого життя,
я сам його вб'ю.
Завжди так було. Мене недооцінюють.
Друзі, однокласники, мій власний добродій.
-Дякую, Петсі. -Усі.
Усі...
крім моєї милої матері.
І дякую, що врятували.
Мене зазвичай важко застати зненацька.
Ви теж дивуєте. Чи не так, Лендоре?
Не ображайтеся,
але ви набагато ерудованіші, ніж здаєтеся.
Скажіть, чи правда, що одного разу ви домоглися зізнання
самим тільки пронизливим поглядом?
Якщо запастися терпінням,
підозрюваний часто сам себе допитує.
Ваше товариство дуже приємне, Лендоре.
Одного дня я напишу вірша.
Який увічнить ваше ім'я.
Навіть після цього нападу ти не підозрюєш Ренді Беллінджера?
І що тобі лишається?
У твоєму розслідуванні.
Мене цікавить Артемус Марквіс.
Припускаю, ти його знаєш?
А хто не знає?
Пречудовий на вигляд.
Він мав би померти молодим, чи не так?
Але я б не віднесла його до жорстоких типів.
Завжди такий спокійний.
Можливо, це й не він.
Є в нього одна риса... У всієї його сім'ї.
Вони поводяться так, ніби в чомусь винні.
Хіба не всі сім'ї в чомусь винні?
-Капітане. -Пан Беллінджер.
Боюся, він зник.
Капітане! Нагорі!
Боже мій.
Розтин пана Беллінджера був не таким акуратним, як у Фрая.
Припускаю, це справа інших рук.
Щодо кастрації...
Що ж...
Кастрація?
Господи, Лендоре.
Ми за місяць зовсім не наблизилися до виявлення людини,
яка це вчинила!
Ми наближаємося.
-Лише питання часу. -Розкажіть мені!
Ви знайшли нові докази проведення сатанинських обрядів?
Що з так званим офіцером, який переконав рядового Кокрейна
покинути тіло Ліроя Фрая?
Чи з щоденником Фрая? Ви знайшли хоч одну корисну зачіпку?
Маніяк спокійно розгулює цими пагорбами і потрошить моїх бійців.
Хлопці, що ледве виконують свої обов'язки, майже не виходять з бараків і не сплять.
А потім засинають на своїх мушкетах!
Мені починає здаватися, що ви більше не вірите в мою здатність
проводити дане розслідування.
Дякую, лікарю.
Ми сумніваємося не у вашій кваліфікації, а у вашій відданості.
Чи можливо, що за цим стоїть пан По?
По?
Не далі, як учора, він розповідав товаришам за столом,
як геройськи він побився з паном Беллінджером,
і проголошував свою готовність його вбити,
якщо доведеться знову схрестити мечі.
Ви бачили По.
Ви серйозно хочете сказати, що він подолав Беллінджера?
Ні, в цьому не було б потреби. Вогнепальна зброя зробила б усе за нього.
Якими б не були його стосунки з Беллінджером,
немає ніякого зв'язку між По і Ліроєм Фраєм.
-Вони навіть не були знайомі. -Але ж були.
Минулого літа між ними була своя суперечка.
Припускаю, він не розголошував цієї інформації, чи не так?
Тоді заарештуйте його.
Якщо ви настільки впевнені, заарештуйте його.
У нас є лише мотив.
Ми сподівалися, ви знайдете докази!
Пане Лендор, ви відчуваєте приховану ворожість до цієї академії?
У цьому справа?
Я ризикую життям задля вашого дорогоцінного закладу.
Але так.
Я дійсно вважаю, що академія відбирає в молодих людей волю.
Зашорює їх розпорядженнями й правилами.
Позбавляє раціонального мислення. Робить менш людяними.
Хочете сказати, що академія винна в цих смертях?
Хтось, пов'язаний з академією, — так. А отже, і сама академія.
Ну це вже абсурд.
Якщо послухати вас,
то кожен злочин, скоєний християнином, на совісті Христа.
Так і є.
Коли я тоді запропонував вам... цю роботу,
ви сказали, що ніколи не стикалися з Ліроєм Фраєм, тож...
Почнемо звідти. Ну?
-Що ж, це не зовсім правда... -Еге ж!
Чому у вас усе так складно, По?
Де факти? Де прості факти?
Так чи ні?
Правду!
Ви знали Ліроя Фрая?
Так.
Ви сварилися з Ліроєм Фраєм?
Так, сварився. Так.
Ви вбили Ліроя Фрая?
Ви вбили Рендольфа Беллінджера?
Ви маєте якесь відношення до осквернення їхніх тіл?
-Ні. Хай мене грім поб'є, якщо я... -Але ви не заперечуєте,
що погрожували обом чоловікам?
Що стосується Беллінджера, то я...
Я говорив несерйозно.
-А з Фраєм? -Я ніколи йому не погрожував. Я просто...
Це дуже тривожна закономірність, По.
Якщо хтось переходить вам дорогу, то опиняється в петлі,
а його життєво важливі органи вирізають з грудної клітки.
Пане Лендор...
якби я хотів убити кожного кадета,
який мене ображав упродовж мого короткого перебування тут,
боюся, в кадетському корпусі вижило б
менше десятка людей.
Вам варто знати, що з мене глузували
з мого першого дня тут.
З моєї поведінки, віку, характеру...
зовнішнього вигляду.
Навіть якби я прожив тисячу життів,
цього б забракло, щоб відповісти на всі образи,
яких мені завдали.
Так, я дуже багато в чому винен, але тільки не в цьому.
Я ніколи не вбивав.
То ви мені вірите?
Думаю, вам слід обережніше ставитися до того, що ви кажете і робите.
Поки що я, мабуть, зможу стримати Хічкока.
Та якщо ви ще хоч раз мені збрешете,
вони закують вас у кайдани, а я пальцем не ворухну, щоб вас витягти.
Ви мене зрозуміли?
А тепер вибачте, мене чекають на вечерю.
Дякую, що приєдналися до нас на поминках передчасно померлого Рендольфа.
Милий хлопець був членом сім'ї.
Ви не вважаєте мого сина надзвичайно гарним, пане Лендор?
Я б сказав, що обом вашим дітям із цим пощастило.
Так, у нашому роді всі такі.
Але маю визнати, ви людина рідкісного характеру.
Людина надзвичайно розумна.
Неймовірно рідкісна риса у цих краях.
Зважаючи на ваш розум, пане Лендор,
сподіваюся, коли ви закінчите з вашою офіційною справою,
зможете допомогти мені з моєю власною загадкою.
-Загадкою? -Дуже дивна ситуація.
Під час декламації, у понеділок,
здається, хтось нишпорив у моїх речах.
Що ж...
-Жахливі люди є скрізь. -Серйозно, батьку?
Я схильний до теорії, що ця людина просто нахаба, хоч, звісно,
я й гадки не маю, хто то був.
Усе одно, ти мусиш бути обережний, Артемусе.
-Дійсно мусиш. -О, мамо.
Імовірно, це був лише якийсь докучливий дідуган,
якому більше не було чим зайнятися, без власного життя, гідного обговорення.
Якийсь селюк.
Що скажете, пане Лендор?
-У вас же є дім у селі? -Артемусе.
Може, навіть хтось із ваших знайомих відповідає цьому опису.
Може, близький друг, який радо заливає очі в таверні.
Припини! Будь ласка! Це кошмар!
Я терпіти не можу, коли ти так робиш.
-Не розумію, до чого ви хилите, мамо. -Не сумніваюся.
Я можу балакати по той бік Гудзону, і нікого це не хвилюватиме.
Ніхто не зважатиме!
-Чи не так, Деніеле? -Сину, будь ласка.
Прошу... вибачити моїй дружині.
Смерть пана Беллінджера
засмутила весь наш щасливий маленький клан.
Не бажаєте приєднатися до мене в моєму кабінеті, пане Лендор?
Із задоволенням.
Прийміть мої вибачення, констеблю.
Життя в постійному стресі вплинуло на всіх нас.
-Не треба вибачатися. -Так.
Така пора року, усі ці обмеження...
Усе це можна зрозуміти.
Я не міг не помітити, лікарю.
Ваша донька нездужає?
Ви дуже спостережливі.
Так.
Це правда...
Вона переживає складні часи.
Ще з дитинства.
Жахлива хвороба охоплює її, коли ніхто не чекає,
зупиняє роботу мозку і трусить нею, як у пропасниці.
Прекрасна дитина.
Вона мала одружитися, мати статус, дітей.
І в той самий час така хвороба.
Це просто жахливо.
Панове, Лія чудово грає, приєднуйтесь до нас.
Дякую, сину.
Ходімо?
Якщо ви не проти, я піду ковтну свіжого повітря.
Авжеж.
Батьку, пограйте зі мною.
Мені спробувати ерудита чи цього разу щось складніше?
-Просто божественно. -Зовсім ні.
Може, задовільно.
Ви не усвідомлюєте, що зі мною робить ваша музика.
З усіма нами, правда, я...
-Так? -Ну, я...
Не знаю, як інакше про це сказати, але... Я усвідомив,
що готовий заради вас на все.
О, Едгаре.
Ви щось шукаєте, пане Лендор?
Ви оговталися. І так швидко.
Вибачте.
Я боялася, що в мене буде жахлива мігрень,
та, здається, потрібно було лише трішечки відпочити.
І я відчуваю значне полегшення.
Давайте відкладемо цю жахливу стару річ.
Упевнена, він вам не підійде.
Ми з лікарем шукали його.
І я знайшов.
Дивися, любий, що констебль знайшов у нашій шафі.
Пам'ятаю, як Артемус ще малим носив його вдома.
-Пам'ятаєш, милий? -Пам'ятаю, мамо.
-Це кітель мого брата. -Вашого брата?
Це єдина згадка, що лишилася по ньому.
Чому він у вас?
Можливо, Артемус зможе відповісти.
Ітане.
Що вас привело?
Зник ще один кадет.
І я зібрав пошукову групу, яка буде готова виходити впродовж години.
Ми шукатимемо по всіх усюдах.
Боже, поможи. Боюся навіть подумати...
Панове!
Я щойно з казарми пана Стоддарда.
Його скриня порожня. Ніяких цивільних речей ніде немає.
Думаю, він утік.
Утік?
Згідно щоденника Фрая, можна припустити,
що і Стоддард, і Беллінджер були добрими друзями Ліроя Фрая.
Боячись стати наступним, він утік.
Це можливо, а як щодо Артемуса та офіцерського кітеля?
Якщо він до цього причетний, як можна відтягувати його арешт?
Він... надто холоднокровний. І може просто заперечувати це.
У мене лишилася остання лінія розслідування.
Двоє його найкращих товаришів мертві,
і невдовзі мені доведеться доповісти президенту, що ми знайшли вбивцю.
Ми його знайшли, Лендоре. Чи не так?
Едгаре.
Професоре?
Пепе.
Коли я був тут востаннє, ви згадували мисливця на відьом і книгу.
Так. «Промова диявола».
Анрі Ле Клерк.
Ле Клерк був священиком?
Якого спалили у вогнищі.
Мене осяяло уві сні.
Униз, униз, униз
Спустилася пружна пульсація
Засмучений, я благав її поквапитися
«Ленор»
Вона відмовилася відповісти
Нескінченна ніч Зловила її в свої темні води
Укривши все Крім її блідо-блакитного ока
Найтемніша ніч, чорна, мов пекло
Цвинтарна лють
Що лишає по собі тільки
Застигле в смерті блакитне око
Ви розумієте?
Ленор.
Лія.
Він про ваше невимовне горе.
Підсумок до того, що... вас гнітить.
Вірш...
промовляє до нас.
Пам'ятаєте, як ви сказали, що зробите для мене що завгодно?
Ваш дияволопоклонник.
-Дякую, Пепе. -Так.
Пане Лендор.
Ваша сім'я.
Ваша сім'я... була
ще тією загадкою.
Я так і не зрозумів, хто у вас головний.
Час від часу я підозрював кожного з вас.
Мені не спадало на думку,
що це може бути хтось, кого навіть немає в живих.
Перепрошую?
Отець Анрі Ле Клерк.
Найкращий мисливець на відьом,
доки він сам не став здобиччю.
Про що ви говорите?
Ваша донька страждає на падучу хворобу, чи не так?
Вона тримається, бо має із кимось контакт.
Із кимось, хто її настановляє.
Він.
Не змушуйте мене сумніватися у вашому здоровому глузді, пане Лендор.
На що ви натякаєте?
Надзвичайно рідкісна книга Ле Клерка «Промова диявола».
Що ж,
спілкування з дияволом —
це розвага, з якою я не знайомий, пане Лендор.
Я не прочитав жодної сторінки цієї книги.
Ваша донька розмовляє з мертвими?
За всі ці роки напади ставали дедалі гіршими.
Я...
Я перепробував усі можливі медичні засоби.
Казали, що їй лишилося жити три місяці.
Знаєте, як це, коли лягаєш спати
і не знаєш, чи твоя донька переживе цю ніч?
Але одного дня вона прийшла до мене
і сказала, що декого зустріла.
Її прапрадіда.
Ле Клерка?
Анрі Ле Клерк не був лихим.
Його не розуміли.
Вони присягалися мені, що пан Фрай уже був мертвий.
Присягалися, що не змогли б нікого вбити.
Ви повірили їм.
У мене не було вибору.
Ви лікар! Людина науки.
Як ви смієте вірити в таке божевілля?
Тому що...
Тому що сам я не міг її врятувати.
Моє власне ремесло мене підвело.
Я всім пожертвував заради моєї Лії.
Як можу я заборонити їй шукати зцілення в іншому місці?
Лікарю.
Спілкування з мертвими...
це ненормально. Але вбивство...
нівечення невинних життів...
це нелюдський вчинок.
Комусь доведеться за це лізти в зашморг.
Я потурав їй лише тому, що... якимось дивом
їй ніби ставало краще.
Лікарю, де ваша сім'я?
Де ваші діти?
Перед вами приходив пан По.
Він пішов із... Із Артемусом.
Чому його плащ досі висить у коридорі?
Лікарю, де Лія?
Лікарю, де ваша сім'я?
Ефект слабшає.
Ліє.
Продовжуй.
Що відбувається?
Лишилося недовго.
Мені не надто добре.
-Я думав... -Ні.
Ще лише кілька хвилин, і я буду вільна.
Вільна?
Так.
Будь ласка, Ліє. Я...
Це має статися.
Ви ж розумієте.
Жертва є найвищим проявом любові.
З першої миті нашого знайомства я знала, що ви той самий.
Ліє.
-Так. -Я справді кохаю вас.
Годі!
-Геть звідси! -Вас за це повісять!
Вам тут нічого робити!
Ліє, закінчуй!
Пані Марквіс, ви хочете, щоб ваших дітей повісили?
-Не слухай його. Він блефує! -Продовжуй.
-Ліє! -Це серце Фрая, чи не так?
-Лендоре. -Ліє, продовжуй!
Беллінджер був готовий на все заради вас, навіть убити людину.
А ви, Артемусе, вбили його.
Просто дайте нам спокій. Ми майже закінчили.
-Закінчуй, Ліє! -Усе вже скінчено, Ліє!
Це були ви.
Це ви виманили Фрая запискою...
Це була не її ідея! А моя!
-Це я зробив! -Ні! Артемусе!
-Ні! -Будь ласка. Припиніть!
Припиніть!
Ліє!
-Ліє! -Ліє!
Артемусе!
Мамо, не підходьте!
Артемусе.
Ліє.
Обережно!
Артемусе! Ні!
Відпусти! Ні!
Артемусе!
Артемусе! Ні!
Ліє!
Ні!
Мені сказали, що він втратив не більше крові, ніж коли лікар
робить звичайне кровопускання.
Може, навіть пішло йому на користь.
Живіший, ніж здається, Лендоре. Визнаю.
Важко не погодитися.
Що тепер буде з пані Марквіс?
Тужить, як може тільки мати.
Магістрат вирішив, що вона страждала достатньо.
Але вам буде приємно дізнатися, що наш добрий лікар подав у відставку.
Ніщо з цього мене не тішить. Повірте.
Лендоре.
Ми з вами напрочуд різні. За поведінкою, філософією.
Але хочу, щоб ви знали:
якщо впродовж цього розслідування я хоч раз поводився...
Іншими словами, якщо я колись мав нахабство засумніватися...
у вашій компетенції...
пробачте мені.
Дякую, капітане.
Як я міг вечеряти й брататися з такою людиною всі ці роки?
Я знав його родину майже так, як свою,
але так і не зрозумів глибини їхніх страждань.
Навмисно, полковнику.
Напевно, сором мені.
Можу лише припускати, що Артемус убив пана Беллінджера,
щоб той не сповістив органи влади,
а пан Стоддард вирішив краще втекти, ніж стати наступною жертвою.
Це можна припустити, так.
Що ж, Лендоре,
заявляю, що ваші договірні обов'язки виконано в повному обсязі.
Цим звільняю вас від виконання обов'язків.
Сподіваюся, вас це не обурить.
Принаймні, я сподіваюся, ви приймете нашу подяку.
Сподіваюся, невдовзі вашингтонські шакали заспокояться.
Схоже, ми добилися відстрочки виконання.
Ні. Полковнику.
Здається, ви повністю одужали.
Я знаю про вашу доньку.
Дуже добре.
Яке відношення до цього всього має Метті?
Пряме.
І це вам добре відомо.
Я зрозумів це уві сні.
Записка... Яку знайшли в руці Фрая.
Записку залишили, щоб виманити бідолашного хлопця з його казарми.
Ви мали необережність віддати її мені.
А це інша записка, яку ви залишили.
Пам'ятаєте?
Мене дуже
вразила форма ваших літер.
Великі літери видають так само, як і малі.
Літери «A», «R», «G» і «E»
дуже схожі на ті, що в записці Ліроя.
Можете уявити собі моє здивування.
Чи може автором обох записок бути одна й та сама людина?
І навіщо Лендору переписуватися з Ліроєм Фраєм?
На щастя, я натрапив на божественну Петсі.
Вона мені все розповіла.
Під час повернення додому з балу академії...
Хапай її!
-Тримай її. -Ні!
Вашу Метті зґвалтували...
Ні!
...і залишили помирати троє невідомих хуліганів.
Тихо.
Джуліусе, за ноги її!
-Ні! -Хапай її!
-Розсунь їй ноги! Тримай міцно! -Ні!
-Будь ласка! -Тримай її.
Дійсно погана компанія.
Як і казав Лірой Фрай.
Метті.
Боже! Метті.
Боже мій! Іди сюди.
Метті.
Пробач.
-Пробач мені. -Усе гаразд.
Усе буде добре.
Усе налагодиться.
Метті, він не може тобі допомогти.
Будь ласка, мила. Дозволь тобі допомогти.
Але ж вона не тікала, чи не так?
Метті?
Метті.
Метті, будь ласка. Підійди до мене.
Будь ласка, донечко. Підійди сюди.
Не роби цього.
Усе буде добре.
Благаю, Метті. Повернися.
Усе налагодиться.
Не треба.
Я люблю тебе.
Чому ви мені не розповіли?
Не люблю
розповідати про це.
Але я б вас утішив.
Допоміг би, як ви допомогли мені.
Думаю, в цьому мене ніхто не може втішити.
І що я зробив далі?
Те, що б зробили і ви.
Зважив усі припущення, починаючи з того,
які є шанси, що дві сторони
могли мати плани на одного кадета в той самий вечір?
Маленькі!
Дуже маленькі!
Хіба що одна сторона залежить від іншої,
або якщо одна сторона, наприклад, Артемус і Лія,
якщо вони просто шукали мерця.
Тоді якимось дивом з'являється нагода,
і їм байдуже, що то за тіло, головне, щоб серце було на місці.
Єдине, на що вони не готові, — це вбити.
Ні, це інша сторона готова і бажає вбити.
І вбити саме цього чоловіка.
Чому?
Може, через помсту, Лендоре?
Петсі?
-Рятуйте! -Хто був з тобою?
Там хтось є?
Агов.
Отже...
другу сторону переривають,
хоч і після доведення справи до кінця.
Він тишком повертається додому в Баттермілк Фоллз,
куди тікає непоміченим.
Але він шокований, коли наступного дня його запрошують назад у Вест-Пойнт
і повідомляють, що тим часом
тіло небіжчика жахливим чином було понівечено.
Що створює додаткове прикриття для його злочинів.
Йому, певно, здається, що сам Бог на його боці.
Його залучають до розслідування злочинів, які він сам і скоїв.
У результаті Артемус і Лія навіки залишаться в історії убивцями.
Про вічність тут недоречно.
Їх забудуть, як і всіх нас.
Я їх не забуду!
Особливо мою Лію.
Вона мала стати дружиною, Лендоре, матір'ю.
І я не забуду, як ви обвели нас усіх навколо пальця.
Як дурнів.
Але я був для вас головним дурнем.
-Хіба ні? -Ні.
Ви були тим, кому я з самого початку збирався здатися.
Я знав це з нашої першої зустрічі, і ось воно так і є.
Я...
Якщо хочете вибачень, я вибачуся.
Не потрібні мені ваші вибачення.
Ні. Мені потрібні відповіді.
Як ви дізналися, що Фрай зґвалтував Метті?
Вівці й корови — ваших рук справа?
-Авжеж. -А Беллінджер?
Беллінджер.
Довелося вирізати йому серце.
Щоб було схоже на сатаністів.
Непроста робота для старого чоловіка.
Як ви дізналися, що Беллінджер був причетний?
Щоденник Фрая.
Беллінджер теж зізнався?
-Так, під примусом. -Ні, будь ласка!
Хто ще був із вами?
Джуліус Стоддард.
Джуліус.
Пробачте.
Вони обидва...
Вони обидва згадали її ім'я,
і я упевнився, що він пам'ятає, як вона була вдягнена.
Кожну деталь її сукні.
Схоже, тільки Стоддарду вдалося уникнути вашого правосуддя.
Я не маю... ані сил, ані бажання вистежувати його.
Лише сподіваюся...
що він проведе решту свого... нікчемного життя, озираючись.
Те, що вони вчинили, було жахливим, варварським вчинком.
Але ви могли одразу піти до Теєра, отримати зізнання.
Я не хотів їхніх зізнань.
Я хотів їхньої смерті.
І що тепер?
Що тепер —
залежить від вас.
У мене є пара записок...
що відправлять вас на шибеницю.
Дуже добре.
Знаєте, Едгаре, я часто шкодую,
що моя Метті не натрапила на вас
тієї ночі... після балу.
Хтозна.
Ми дійсно могли б стати сім'єю.
Я дуже ціную...
те... Те, що ми...
Прощавайте, Лендоре.
Спочивай, моя люба.
ЗА РОМАНОМ ЛУЇСА БЕЯРДА
БЛІДО-БЛАКИТНЕ ОКО
Переклад субтитрів: Руслан Поліщук