Denne serien inneholder skildringer av selvmord
og vi advarer mot sterke scener.
Hvis du eller en du kjenner sliter,
finnes det info og hjelp på www.wannatalkaboutit.com
EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
DELHI I INDIA
Døden er forutbestemt.
Hvordan og når vet ingen.
Et fall fra et fjell?
Når du sover, eller drukningsdøden?
Uansett form er døden uunngåelig.
Den er Guds vilje.
Selv jeg vet ikke hvordan jeg vil dø.
Til sist svinner alt hen.
SANT NAGAR I BURARI
Jeg flyttet hit i 1997 etter at jeg pensjonerte meg fra jernbanen.
Da var det få folk her.
Nå er det overbefolket.
Jeg traff familien da jeg flyttet hit.
I 1997 bygde vi husene våre sammen.
NABO
Vi kom godt overens som naboer.
Det som står igjen, er ruinene.
1. JULI 2018
De pleide å åpne butikken mellom kl. 5 og 5,30.
Det var da melkemannen kom.
Den dagen åpnet de ikke.
I 7-tiden gikk jeg ut på balkongen
og så noen spørre etter melk.
Så jeg lurte på hvorfor de ikke hadde åpnet.
Ingen av dem tok telefonen, den bare ringte.
Det var uvanlig.
Så jeg gikk ned for å sjekke.
Jeg banket på døren, og oppdaget at den ikke var låst.
Jeg dyttet på døren, og den gikk opp.
Da fikk jeg panikk.
Jeg gikk opp trappen…
Moren min er gammel og sover lett.
NABO
Hun skulle ta en spasertur.
Hun kom skrikende inn igjen.
Jeg var fortsatt søvnig etter nattskiftet.
I den tilstanden løp jeg til huset deres.
Jeg sto der i to minutter og lurte på om det var virkelig.
Jeg ba sønnen min hente telefonen min. Jeg ringte politiet.
Rundt kl. 07,35 ringte Burari-stasjonen og sa
at det hadde funnet sted et selvmord i mitt distrikt.
OVERKONSTABEL
Jeg vokste opp i det strøket, Sant Nagar.
Før jeg begynte i politiet, var jeg naboen deres.
Mine overordnede ba meg gå dit og sjekke.
Da jeg kom til gaten,
så jeg menn og kvinner
løpe gråtende ned trappen.
Jeg gikk opp og så…
…ni personer henge fra et jerngitter i taket.
En tiende kvinne hang overfor dem.
Moren deres lå nær sengen i det andre rommet.
Hunden sto bundet fast på taket og bjeffet uten stans.
Måten de hang på, minnet meg om et banyantre,
med grenene pekende oppover.
Alle hang på samme måte i fargerike stoffer.
POLITISTASJONEN I BURARI
Hallo. Ja?
Jeg er på stasjonen.
De lager en dokumentar om saken min. Jeg er opptatt med innspillingen.
Ja vel.
Det brant seg fast i hodet mitt
og blir der til jeg dør.
POLITIBETJENT (2016-2019)
Jeg var på stasjonen tidlig.
Jeg hadde patruljert til kl. 5 den morgenen.
Jeg sa til vakthavende at jeg var trøtt og trengte hvile.
Han vekket meg i panikk. "Sir, dette er veldig viktig."
Jeg våknet.
Rajeev var i telefonen, og var helt fra seg.
"Alle henger," sa han.
"Hvor mange?" Han svarte: "Jeg kunne ikke telle."
Hvordan klarer man å telle i en slik situasjon?
"De henger på linje."
Jeg ba ham sperre av stedet. "Ikke slipp inn noen."
"Bli der, jeg kommer."
Alle bør skynde seg til åstedet.
Jeg holdt fortsatt på med beltet da jeg satt meg i bilen.
Jeg husker fortsatt da jeg kom til åstedet.
Alle hang.
Bind for øynene. Bundne hender.
Fra 12-13 år til 60-80 år gamle.
Jeg tror ikke jeg har sett noe lignende på film engang.
Jeg tror ingen har sett et slikt åsted i sitt liv.
Det viktige var at det var en familie,
ikke en uvanlig familie…
HYPNOSETERAPEUT
…en ganske normal familie.
Tre generasjoner under samme tak.
Besteforeldre, foreldre og barn.
Og i en storfamilie har alle sine faste roller
som de retter seg etter.
Alle var utdannet.
KIRURG & SKRIBENT
Alle velfungerende samfunnsmedlemmer.
Folk i sitt livs beste alder.
Det var virkelig enestående.
Det første spørsmålet er: Hvorfor?
Hvorfor hendte det? Alle vil vite hvorfor.
Og svaret er ikke enkelt.
Vi vet ikke hva som foregår hos naboen.
Og vi vet absolutt ikke hva som skjer i nabolaget.
Men av og til skjer det noe
som ryster de mest hardhjertede.
Som får deg til å si: "Herregud!"
Hvis noen ville gjennomføre et slikt massedrap,
å drepe elleve personer ville kreve…
Hvis to personer kontrollerer ett offer,
ville det kreve minst 20-30 personer.
Åstedet tydet ikke på noe slikt.
De hadde fortsatt smykker på. Ingen tegn på ran.
Og hvis det var selvmord, hvorfor var de bundet med bind for øynene?
Hva er dette?
Kan noen ha forgiftet dem og så hengt dem?
Først drept, og så hengt så det skulle se ut som selvmord.
Det var på morgenen.
UNDERINSPEKTØR
50-60 personer ville kjøpe melk.
-Stamkundene. -Stamkundene.
De fortalte det, og nyheten spredte seg raskt.
Sjefsminister for Delhi, Shri Arvind Kejriwal, er her
for å besøke åstedet og vurdere situasjonen.
SJEFSMINISTER, DELHI
Hva forårsaket de elleve dødsfallene? Drap eller selvmord?
Å sikre åstedet fikk høyeste prioritet.
Alle våre ansatte jobbet med å kontrollere publikum.
Vi sperret av området.
Da vi sikret gatene, gikk folk opp på takene.
De prøvde å se noe fra takene.
Det var stor nysgjerrighet.
Folk samlet seg ved vinduer og på terrasser for å se noe.
Akkurat da ringte kilden min.
Han sa at
elleve personer ble funnet døde i et hus.
"De er drept!"
Å finne 11 lik sammen i en by som Delhi var spesielt.
Hvorfor hadde dette hendt? Hvordan? Hvem gjorde det? Hvorfor?
Det sies at kriminaljournalister er uten følelser,
som politibetjenter
som arbeider med lik og ulykker hver dag.
De lar seg ikke påvirke.
Det er vel noe i det.
Men den dagen ble jeg rystet av å høre…
SPESIALKORRESPONDENT
…at en hel familie var døde.
For jeg har aldri vært borti en slik sak
så lenge jeg har dekket kriminalitet.
Så min første tanke var at det ikke var sant.
Jeg prøvde desperat å få vite mer om saken,
men ingen svarte når jeg ringte, for saken var så stor.
Jeg snakket med kilden min i det lokale politiet.
De bekreftet det.
Jeg var den første som dekket Burari-saken.
Bind for øynene.
Drap? Selvmord?
Jeg var den første som fortalte verden om saken.
11 FUNNET HENGT I BURARI
Det ble raskt retvitret. Nyheten spredte seg som ild i tørt gress.
Alle skyndte seg til Burari for å dekke historien.
11 lik ble funnet hengt fra et gitter i et hus i Burari.
Sju kvinner og fire menn…
Innen 8,30 var alle kanaler på åstedet.
Delhi-politiet har aldri vært borti en slik sak,
der 11 døde blir funnet i samme hus.
Det er et kappløp.
Det er for mye press på å være først ute.
Vi sto fast i mengden, siden politiet hadde sperret av.
Vi prøvde å skjønne saken basert på rykter.
Bak meg ser dere politimennene
som fortsatt er på åstedet.
Vi viser dere situasjonen ovenfra.
Akkurat da fikk vi en video
som viste åstedet om morgenen.
Politiet kom ca. 7,35 eller 7,40.
Da var videoen alt spilt inn og lastet opp.
Noen fra publikum hadde filmet den, og den gikk viralt.
Jeg fikk denne videoen i en WhatsApp-gruppe.
Den var rystende.
Det var en forferdelig video.
Den var nesten to minutter lang.
Ingen fra politiet er til stede i videoen.
Noen fra publikum filmet den og la den ut.
Det ble gitt instruksjoner om at ingen burde
vise den på sine kanaler,
for den er brutal og skremmende.
Alle ble rystet etter å ha sett videoen.
Vi kunne ikke tro at dette kunne skje.
Etter å ha sett videoen trengte vi ikke flere bekreftelser.
Videoen bekreftet nyheten.
Etter en skrekkelig hendelse
ble likene av 11 medlemmer av samme familie,
sju kvinner og fire menn,
funnet i et hus i Burari i Nord-Delhi…
11 familiemedlemmer ble funnet døde…
Siste nytt fra Burari i Delhi…
11 lik funnet…
…anrop til Delhi-politiet…
11 personer døde…
En eksklusiv…
Da videoen og bildene kom ut,
økte dramatikken.
SPESIALKORRESPONDENT
På videoen så det ut som de var blitt drept.
Hvordan kunne 11 mennesker gjøre det mot seg selv?
Folk kunne ikke tro det, og stadig flere strømmet til.
Det er et stort ansvar i slike saker.
Når du rapporterer, må du være sikker.
Selv en liten feil kan føre til alvorlige situasjoner.
I slike omstendigheter blir folk ofte opprørt
og destruktive.
Én starter noe, og det kommer ut av kontroll.
Vi må roe ned folk og avverge opptøyer.
Urostiftere ønsker oppmerksomhet.
Politiet vil snart gi en uttalelse.
Overordnede politimenn kom innen en time.
Vi utelukker ingenting.
POLITIMESTER I DELHI
Vi etterforsker alle mulige scenarier. Takk.
Det blir innhentet bevis
og kriminalteknikerne er kommet
for å innhente bevisene.
Klokken 9,30 var krimteknikerne der. Hele teamet var der.
Biologi, fysikk, kjemi.
Fotografering. Vi ville ha alle.
Alle ekspertene.
Alle hadde samme reaksjon: "Hva er dette?"
"Hva er dette?"
Da vi gikk opp til andre etasje,
så vi likene.
FOTOGRAFIAVDELINGEN
Første reaksjon var: "Herregud!"
Vi kunne ikke tro det.
Det var svært sjokkerende.
FYSIKKAVDELINGEN
For det var eldre og barn der.
Det var vanskelig å forstå.
Tre generasjoner av en familie, hengt.
Fotografiteamet begynte å dokumentere
alt og alle.
Vi ville ikke utelate noen detaljer.
Vi merket likene.
Én, to, tre, fire, med numre.
Å merke likene var svært vanskelig.
De beveget seg mens vi jobbet.
BIOLOGIAVDELINGEN
Vi måtte være veldig forsiktige.
Det føltes ikke som et vanlig åsted.
Noe var feil.
De ni personene som hang, virket som selvmord, men likevel:
Hvorfor dobbeltknuter? Bind for øynene?
Et mysterium.
I tillegg til sariene var det brukt ledninger til løkker.
Noen hadde bundne hender, andre ikke.
Kvinnen som hang for seg selv,
hadde føttene nedi gulvet.
Moren, 80 gammel, død i et annet rom.
Hvorfor lå hun slik?
Igjen det samme spørsmålet. Selvmord eller drap?
Motivet var ukjent. Hvorfor og hvordan skjedde det?
Det var ingen selvmordsbrev.
På grunn av alt dette kunne vi ikke utelate noe.
Vi kunne ikke fastslå at det var selvmord.
Vi trengte alle slags spor.
Det var et overvåkingskamera på den andre siden av veien.
Et team fikk i oppgave å sjekke opptakene
helt fra begynnelsen.
Fra kvelden før
til kl. 7,00-8,00 neste morgen,
se gjennom alt uten å hoppe over noe.
For å utelukke noen utenforstående.
For å forsikre seg om at ingen andre var involvert.
Var det massemord eller kollektivt selvmord?
Det er spørsmålet som stilles
ikke bare her i Burari,
men kanskje i hele landet.
Dette er huset deres.
Ved siden av vårt. Vi snakket ofte med dem herfra.
Vi bodde like ved. Vi var nær dem.
NABO
De var harmoniske.
De 11 familiemedlemmene hadde et nært forhold.
De var gode naboer.
Sønnen min pleide å besøke butikken deres,
de var veldig glad i ham.
Han ropte ofte til dem fra terrassen.
Sønnen min savner dem høyt.
Som naboer var vi veldig glade i hverandre.
De var fra Tohana.
De jobbet med jordbruk.
Tidligere hadde de én butikk, så åpnet de en til.
De åpnet en landhandel.
Den yngste, Lalit, solgte kryssfiner.
De gjorde det godt.
Jeg jobbet i åtte år i finerbutikken med Lalit.
Jeg så aldri familien ha den minste krangel.
ANSATT
Ingen hevet noensinne stemmen, hjemme eller ute.
De var religiøse og ba i tempelet to ganger daglig.
De var gavmilde.
Hadde jeg glemt å ta med lunsj, ga de meg mat.
Jeg var som en del av familien.
Da vi flyttet hit, ble vi familie.
Vi var sammen i sorg og glede.
Vi var på alle tilstelninger sammen.
Familiene våre ble igjen i landsbyene.
I byen ble naboene familien vår.
Min eldste sønn var litt eldre enn deres sønner.
De ble gode venner.
De lekte ute til kl. 23.
De var mye sammen.
De hilste alltid på meg med respekt.
Jeg ønsket alltid at mine barn var som dem.
Alle de tre barna som studerte hos oss, var intelligente.
PRIVATLÆRER
Jeg underviste Neetu.
Hun sa alltid hva hun mente.
Hun var intelligent, flink med studiene.
De var modige og intelligente jenter.
Sterke personligheter. Fryktløse.
Så lenge jeg har kjent dem, ble de kalt Bhatia-familien.
Narayani Devi… Pikenavn Bhatia.
Narayani var snill og god mot alle.
Hvis du var på besøk, var hun en omsorgsfull vert.
Svigerdøtrene, Savita og Tina, var veldig søte.
Ikke bare de to, hele familien gjorde hva de kunne for å hjelpe.
De stilte alltid opp for oss.
De passet barna våre når vi var bortreist.
NABO
Jeg var på Chandni Chowk Gurudwara da hun ringte.
"Kom fort."
"Det har skjedd en tragedie i Bhupi-huset."
Først trodde jeg
det måtte være et ran, siden Priyanka skulle gifte seg.
Hvordan kunne tre generasjoner ta livet av seg?
Og å drepe 11 mennesker er ufattelig.
Siden alle var døde,
alle 11,
og det ikke var noen vitner,
ingen som kunne si hva som hendte.
Hunden var den eneste som overlevde.
Jeg så nyhetene på TV.
En familie på 11 ble funnet hengt og drept.
Det slo meg at de stadig viste en hund,
og ingen så ut til å bry seg.
DYREVERNER
De snakket om alt unntatt hunden.
Alle nyhetskanalene viste hunden.
Det slo meg at jeg måtte redde ham.
Han hadde det åpenbart vondt og var plaget av den sterke solen.
Han sto bundet i det samme gitteret som familien hang i.
Han hadde sett alt sammen, uten å kunne hindre det.
Han var uten stemme.
Da vi kom dit, fulgte politiet oss opp.
Tommy var svært aggressiv.
Vi kunne ikke kontrollere ham.
Vi måtte få inn en hundefanger.
Tommy var det tolvte medlemmet av familien.
Hadde Tommy ikke vært bundet fast,
kunne familien kanskje vært i live nå.
Her borte.
La meg vise deg.
En slektning er kommet.
-Som dere ser… -Trekk unna.
Se…
Ikke lag en scene.
Slipp dem fram.
Som dere ser, er en slektning kommet.
Alle er borte!
Ikke lag en scene!
De var guddommelige. Ikke spekuler.
Rolig.
De var flotte mennesker!
Den første som kom, var søsteren fra Panipat. Sujata.
Vi måtte passe på at hun ikke besvimte av sjokk.
Først fortalte vi henne alt. Så trøstet vi henne.
Vi sa: "Liv og død er i Guds hender.
Det har skjedd noe fælt.
Verken du eller jeg kan endre det som skjedde."
Vi hørte at de var enkle og religiøse mennesker.
Ja. Det kan naboene fortelle dere.
OVERLEVENDE SØSTER
Alle var fantastiske mennesker.
Familien er overveldet av sorg.
Kan ikke snakke.
Og man kan bare håpe
at en grundig etterforskning
vil gi svarene til familien som har sett alt.
Min eldre bror fortalte oss
at det hadde skjedd noe med familien vår i Delhi.
"Hva har skjedd?" sa jeg.
Han sa at hele familien var borte.
Jeg kunne ikke tro det jeg hørte.
Da jeg skrudde på TV-en, så jeg de fryktelige nyhetene.
SAVITAS BROR
Jeg ble knust.
SAVITAS FETTER
Vi kunne ikke tro det.
Men så så vi bildene fra huset og stedet.
Det ble bekreftet at det var familien vår.
Det var familien til søsteren vår.
Slik fikk vi vite det.
Hun jobbet alltid flittig, det var hennes personlighet.
Familien betydde alt for henne. Hun holdt familien sammen.
Hun var unik i sin uselviske kjærlighet til familien.
Hun krevde aldri noe fra noen.
SAVITAS NEVØ
Vi dro til Rawatbhata,
og etter å ha møtt Bhuvnesh, arrangerte vi ekteskapet.
De giftet seg etter bare tre måneders forlovelse.
De levde et ærlig og enkelt liv.
Ingen tegn til bråk eller konflikter.
Hvorfor og hvordan skjedde det? Vi vet ikke.
SAVITAS TANTE
Vi har ingen anelse.
Mennene dro den kvelden. Vi kvinner ble igjen.
SAVITAS SVIGERINNE
Det er en stor smerte
og dyp tomhet i hjertene våre.
Den kan nok aldri fylles.
Familien vår har mistet sin kjære søster.
Huset vårt har mistet en datter.
Familien har mistet en snill svigersønn.
Våre kjære nieser og nevøer.
Ikke engang fremtidige generasjoner kan fylle tomrommet de etterlot seg.
Jeg snakket med Tina den dagen.
Hun ringte meg den kvelden det skjedde.
Jeg snakket med Lalit også.
Vi snakket sammen i fem minutter.
TINAS BROR
"Alt er bra med oss. Hvordan står det til?
Vi snakkes i morgen tidlig."
Når en jente gifter seg, er broren, foreldrene, hele familien
urolig for hvordan hun har det i sitt nye hjem.
Håper hun er lykkelig.
Men familien og jeg
hadde ingen grunn til å bekymre oss for Tina.
Det er sjelden man ser en så perfekt match.
De respekterte alltid hverandres ønsker.
Forholdet deres var for godt til å være sant.
Dette er Lalit og Tina.
Bryllupsbilder.
"Skapt for hverandre."
Det var vondt å se moren min takle det.
TINAS SVIGERINNE
Det finnes like mye godt og ondt i verden.
TINAS NIESE
Jeg vet ikke hva som er sant og hva som er løgn.
TINAS MOR
Den store nyhetssaken i hovedstaden…
De etterlate har uttalt seg.
"Kan en familie gå fra å holde
en stor fest for datteren sin til kollektivt selvmord…"
Dette er selvmord.
Den andre datteren, Sujata, benekter dette
og sier de ble drept.
Det spres løgner om familien min.
Det er bare løgner.
Sujata, søsteren fra Panipat, er kommet,
og situasjonen har gått fra vondt til verre.
De benektet at det kunne være selvmord.
-Hva tror du skjedde? -Noen drepte dem.
Politiet prøver å skjule sannheten.
De skjuler noe for å redde ansikt.
Ingen av slektningene ville akseptere
at det var selvmord.
Den eldste sønnen, Dinesh, bodde i Rajasthan på den tiden.
Han sa dette.
De var så tapre, jeg tror ikke på den teorien.
OVERLEVENDE BROR
Barna og brødrene mine var så modige.
Jeg kan ikke tro at de ville gjøre det.
De var ikke svake.
De ante ikke hva som hadde skjedd,
de kunne ikke si oss det.
De sto fast på at det var drap.
Nyheten spredte seg i landet, og vi ble anklaget for løgn.
"Dere skriver det politiet ønsker."
Rettferdighet!
Rettferdighet for de døde!
Vi krever rettferdighet!
-Karni Sena! -Sena!
Folk begynte å lage slagord.
De ropte at det var drap og anklaget politiet.
Enkelte i lokalsamfunnet, ingen grunn til å nevne navn,
de har en organisasjon.
De kom til åstedet.
Dette er løgn.
De prøver å slippe unna ansvaret.
Politiet står ikke til ansvar for myndighetene,
og ikke den stakkars familien.
Familien er ikke alene. Karni Sena er med dem.
Karni Sena kom til åstedet
og sa at familien,
noen av de avdøde var deres slektninger.
De kom fra Chittorgarh, Rajasthan.
De truet med å egge opp både byen
og hele landet.
Vi vil gjøre alt for å få rettferdighet for vår familie i Delhi.
Vanligvis i slike situasjoner
er politiet den første vi klandrer.
Folkemengden var snart ute av kontroll.
Vi var forberedt om det forverret seg.
Dette er Delhi. Vi måtte få det under kontroll.
De tar feil om de tror de kan presse politiet.
Politiet prøver å henlegge saken.
Vi krever en føderal granskning. Det må bli registrert som en drapssak.
"Hva vil dere ha?" spurte vi.
Det ble registrert som drapssak.
Selv om vi ikke tror at det var det.
Vi etterforsker. Vi ser på alle sider.
Dere kan se rapporten.
Der er alt forklart i detalj.
Registrering av en sak er ikke slutten på etterforskningen.
Det er bare begynnelsen.
JOURNAL
Det siste om dødsfallene i Burari-området i Delhi…
Det er registrert en drapssak.
Dette en dag etter at 11 familiemedlemmer
ble mystisk funnet døde i sitt hjem i Delhi.
Noen ganger tror folk at lokalpolitiet
vil dysse ned saken.
Kriminalitetsavdelingen oppfattes som effektive,
saken er i gode hender
og de vil etterforske grundig.
Kriminalitetsavdelingen håndterer sensitive saker.
VISEPOLITIMESTER
I alle forbrytelser er det noe kalt mens rea.
Det må være kunnskap. Det må være intensjon.
Og det må være et motiv.
Hvorfor skulle de dø? Hvem drepte dem? Og hvorfor?
Jeg var den første fra avdelingen på åstedet.
Jeg reagerte ikke med sjokk, men nysgjerrighet,
for jeg har hatt tidligere saker med flere drap.
Så mitt første instinkt var
at de kunne ha blitt hengt etter at en forbrytelse var begått.
Jeg ringte teamet mitt.
Jeg tilkalte Satish.
Han er min aller beste etterforsker.
I filmer fremstilles politifolk både positivt
og negativt.
Vi er fornøyd når fremstillingen er positiv.
Vi gir alt for å ta gjerningsmannen.
Og når vi løser saken, blir vi glade.
Da jeg kom til det huset i Burari,
var synet som møtte meg i andre etasje…
ETTERFORSKER
…noe jeg aldri vil glemme.
Jeg følte meg knust. Jeg følte meg uvel.
Vi etterforsket saken fra alle mulige innfallsvinkler.
Planen var å utelukke én og én ting.
Vi gikk systematisk gjennom huset.
Ingenting var rørt. Ingen innbrudd.
Det var melk i kjøleskapet
og noen spor etter mat.
Hvis det var drap, ville det vært gjort motstand.
Det var nesten som om de hang i fred.
Mellom andre og tredje etasje var dette gitteret.
Det var tildekket.
Kunne det flyttes? Det var veldig lett.
Det var laget av glassfiber og tre.
Stoffene hang like langt fra hverandre.
Det er som en Rubiks kube.
Det ville være for vanskelig å iscenesette.
Det kom frem flere ting i etterforskningen,
som vi måtte utelukke.
Bhuvnesh, "Bhupi", prøvde å komme seg fri.
Den ene hånden hans var fri, med tydelige tegn på kamp.
Barna kunne ikke gjøre motstand, for bena var stramt bundet.
Hendene bundet.
De brukte telefonledninger for å binde dem.
De kunne ikke ha kommet seg fri om de prøvde.
De hadde teip over munn og øyne.
Bomull i ørene.
Moren deres…
…ble funnet ved siden av sengen.
Kroppen var snudd halvveis rundt.
Hun hadde et skjerf rundt halsen, som de andre.
Og det var et belte.
Hun hadde merker på den ene siden av halsen.
Sett av både krimteknikerne og oss.
De var på størrelse med beltet, men bare på én side.
Ved henging pleier merkene å peke oppover som en V.
Det var mildt sagt mistenkelig.
Likene ble forsiktig fjernet og nummerert.
De ble pakket inn før vi sendte dem til likhuset.
Alt dette ble gjort til tross for kaoset utenfor.
Fem tusen mennesker der. Så mange kameraer.
Vi tilkalte 11 ambulanser.
To menn skulle bære liket,
én sitte med sjåføren for å få klar bane.
To ambulanser skulle rygge,
for det var ikke plass til å snu.
De ble parkert like foran trappen.
Da likene ble tatt ned,
passet vi på at alle fikk med stoffene intakt.
Og vi pakket dem inn i poser.
Det var vondt å se på. Det gikk innpå oss.
Hvordan kunne noe slikt skje?
Hvordan kunne barn henge slik?
Det var det samme den gang som i dag.
Ingen andre våget å røre likene.
Kollegene mine og jeg
tok ned de 11 likene, ett etter ett.
Det var en vanskelig oppgave.
Én ambulanse kjørte og ga plass til neste.
Dekket på alle sider.
Vi gjorde det i grupper på to.
Det tok to timer å flytte likene.
Vi måtte være forsiktige, og ta ned én og én.
Det ble sendt direkte på TV.
Alle bevegelser ble fulgt nøye.
I begynnelsen var de som kom fra åstedet
sikre på at det var drap.
Mange politifolk som var der, mente det samme.
Det er fordi
alle hadde bundne hender,
de var kneblet og bundet med telefonledninger.
Det var dette som tydet på drap.
Hvordan kunne 11 mennesker gjøre det mot seg selv?
Hvorfor skulle de gjøre det?
Det må ha hendt noe underlig.
Vi fant bevis for at det ble gjennomført et ritual kvelden før.
Det var noe underlig med åstedet.
Etterforskningen avdekket nye fakta.
Overvåkningsfilmen var et vendepunkt.
Kameraet dekket utsiden av huset.
Så vi så alt sammen.
Bilde for bilde, for å ikke gå glipp av noe.
Den 28. juni 2018 hadde
Lalits kone Tina
og sønnen kjøpt fire krakker.
Og på kvelden den 30. juni, da det hendte,
kl. 21,40
så man Tina
og en annen jente bære de nyinnkjøpte krakkene.
Kl. 22,29
åpnet Lalits sønn finérforretningen
og hentet noen ledninger. Han tok dem med opp.
Vi oppdaget også at skjerfene og sariene som ble brukt i hengingen
ble kjøpt på markedet.
Opptakene fra den kvelden
viste kun familiemedlemmenes bevegelser.
Ingen andre kom inn i huset etter det.
Det gjorde oss sikre på at ingen utenforstående var involvert.
Spørsmålet var:
"Er det en innsidejobb?"
Tekst: Tonje Bjørkheim Nilsen