SIMPATIZANTUL
Ăsta e ultimul moment din perioada aceea pe care mi-l amintesc cât de cât clar.
O să povestesc mai departe, dar, să știți, vor fi goluri.
Tăiați! Absolut fantastic!
A ieșit la fix, oameni buni. Mișto!
Toți pentru unul și unul pentru toți.
QUÉ LINH NĂSCUTĂ 1929
Doi pentru unul și unul pentru doi.
Doi?
Unde e Man?
Man?
Man a rămas acasă. Ai uitat?
Acasă.
Da. La închisoare.
Comuniștii trebuie să-l fi închis.
Dar mereu a fost el un șmecher.
Probabil a găsit o cale să scape.
Eram în cimitir...
Da, îți amintești.
Au aruncat cimitirul în aer.
Și sânge... Am văzut...
Ți-ai spart capul.
Ne-au adus cu avionul la LA. Cretinul ăla ți-a făcut-o bine de tot.
- Ce cretin? - Ce cretin crezi?
- Cretinul ăla. - Cretinul ăla.
Ticălosul ăla sadic.
Asistentul îi striga să oprească tot.
Dar nenorocitul zice că nu a auzit.
Ce povești!
Gata! Faceți liniște!
Doamne! Dar ne bucurăm că te simți mai bine, șefule.
- Te simți mai bine, nu? - Da.
Dă-i bivolul.
Ți-am adus un cadou.
- E frumos, nu? Noi l-am făcut. - Foarte frumos.
Îți place?
Să-ți mulțumim că mereu ai grijă de noi.
L-am făcut din piatra funerară. Cea cu numele mamei tale.
Deși nu suntem siguri că era fix aia.
Cimitirul era o ruină până am ajuns noi.
Ajunge!
Ați bătut atâta drum ca să mi-l aduceți...
Nu-i așa mare brânză.
Filmările oricum se terminaseră. Unde să și mergem?
Eram oricum în drum spre Disneyland.
Haide, nu plânge.
Corcitură cu 13 găoaze! Corcitură cu 13 găoaze!
Ce se întâmplă?
Viet Cong, clar. Poate chiar cel care l-a omorât pe tata.
Auzi...
E de-al nostru. Compatriot de-al nostru.
A fost persecutat exact ca tine.
Eu n-am fost persecutat.
„Corcitură”.
Eu nu sunt corcitură. Sunt de două ori din fiecare.
De-asta ai două buci?
Vrei să ne batem?
Nu. Vrem să ne batem alături de tine.
Dacă rămânem împreună, nu vom ajunge ca el.
Bon, ce zici?
Votez să-l primim ca membru cu drepturi egale.
Fără rezerve.
Știi Cei trei muschetari, nu?
Toți pentru unul și unul pentru toți.
Plângi?
Nu-i nimic.
Domnule, nu aveți voie să fumați aici.
Da, da.
REALEGEȚI-L PE NED GODWIN
ÎNSĂNĂTOȘIRE GRABNICĂ
Mă bucur să aud că ești în viață. X Sofia
Ce vrea să însemne asta?
Împreună cu falusul ăsta țepos.
N-am mai ținut legătura cu ea.
Ești lovit la cap. Va înțelege.
Cum te simți?
Da.
Ce păcat!
Nu vă supărați, dar cine sunteți?
Eu reprezint studioul, cum tocmai ți-a explicat Violet.
În primul rând, vreau să spun că studioul va plăti spitalizarea.
Nicos m-a trimis în locul lui, că n-a putut veni.
Dar îți transmite urări de sănătate.
Fișa medicală spune că ai suferit intoxicație cu fum,
contuzii și arsuri de gradul doi.
Însă tomografia nu indică nimic, așa că nu suntem pasibili de nimic.
Dar studioul oferă un tarif fix
drept compensație pentru accidentări nemedicale intangibile, cum e cazul
cu afectarea ta psihologică nedefinită încă.
- Ce-i asta, scuză? - Nu.
- Nu. Sunt 3.000 de dolari. - O sumă foarte generoasă.
Desigur, am vrea să îți oferim mai mult,
dar, sincer, e greu să susții aceste compensații
când nu există o pierdere tangibilă.
- Tangibilă? - Un ochi, de exemplu. Sau un deget.
- Dar am pierdut ceva tangibil. - Ce?
Nu știu. Am pierdut calea.
Nu mai știu cine sunt.
- Nu cred că pot continua în felul ăsta. - Așa a zis și fosta mea soție.
M-am pierdut. E ceva tangibil. Ăsta nu sunt eu.
Din păcate, legea consideră sinele ca ceva imaterial.
Legea? Nu te supăra, tu cine ești?
- Păi... - E avocatul studioului.
- A zis că devine confuz. - Nu a spus că e avocat.
Nu vreau cecul. Vreau scuze.
- De la Nicos. - Pot încerca, desigur.
Și 30.000.
- Cinci. - Dacă mă gândeam doar la mine,
ar fi fost de ajuns 5.000, dar, ca asiatic...
- Obligații de familie. - Întocmai.
Pentru voi, familia e totul. Înțeleg, sunt italian. Șapte mii.
Când se află că am primit compensații, vor tăbărî pe mine.
Cincizeci pentru o mătușă, O sută pentru un unchi.
Pentru ei, nu pot accepta mai puțin de...
20.000.
Dacă pierzi un deget, primești 15.000.
Pentru 20.000, ar trebui să-ți pierzi toată mâna.
Sau un picior. Sau echivalentul în organe interne. Poate un organ vital.
Ori unul sau două din cele cinci simțuri. Nu, nu.
10.000. Mai mult de atât nu pot.
Poftim? Cât ai zis? Cred că mi-am pierdut auzul.
15.000. Ultima ofertă.
Bani gheață.
Și scuze de la Nicos.
15.000 de dolari și primele scuze rostite vreodată de Nicos Damianos.
Nu-i rău să-ți pierzi calea în felul ăsta.
Haideți, băieți.
Hai să mergem.
Stai pe lângă noi, Câte-Două-Din-Fiecare.
Nu mai pleca singur, că te rătăcești.
Salutare!
Arăți ca naiba, copile.
Ca un spanac de apă cotropit afide.
- De cât timp ești aici? - Suficient.
Ai stat și te-ai uitat la mine?
Ce altceva să fac?
La fel cum ai făcut în ultimii 11 ani?
M-ai luat din satul meu și m-ai trimis la școală. M-ai urmărit,
- ...m-ai modelat, m-ai împins... - Uneori ai nevoie să fii împins.
Îmi cer scuze. Sunt un pic afectat de explozie.
- La propriu. - Mă lași?
Doctorul spune că aproape ți s-au vindecat arsurile.
Adică vrei să mă îmbrac și să mă întorc la treabă?
Generalul a fost ocupat, să zicem așa.
N-a venit în vizită. Ce mai face?
Generalul? Generalul e bine în general.
Doar că, în general, a cam luat-o razna.
Și vrei să văd ce face.
Nu. Vreau să scapi de aici.
Rutina asta de invalid nu ți se potrivește deloc.
- Stai... - Am auzit că ți s-a făcut dor de casă.
Da?
Poftim.
Primești și o sticlă de șampanie.
Și aud că s-ar putea să fie și ceva surprize în program.
Felicitări pentru externarea anticipată!
Visez să mă întorc acasă,
în țara în care m-am născut.
Visez să bat străzile din frumoasa noastră patrie...
când nu se mai aud focurile de armă,
acoperite de strigătele de bucurie.
Știu că împărtășiți acest vis cu mine.
De-asta ne-am adunat în seara aceasta.
Deși nu ne putem întoarce cu adevărat la căminul nostru pierdut,
ne putem întoarce în Fantezie!
Saigon, orașul nostru întunecat, poate fi din nou...
orașul stelelor.
Doamnelor și domnilor,
dați-mi voie să vă prezint îngerul nostru călăuzitor,
Qué-Linh!
Cămin pierdut pe naiba!
În loc să se tânguiască, ar putea ajuta la recâștigarea lui.
Taci. Vreau să ascult.
Stați. Am fost distras. Am sărit o bucată întreagă.
Poate că mintea mi-a fost afectată, dar, vă asigur,
când am fost externat din spital,
lucruri mai importante îmi încărcau conștiința.
Nu m-am simțit vinovat că mi-am făcut datoria pentru cauză,
dar am zis că pot ușura consecințele cu o redistribuire a bogăției.
Ești sigur?
E prea mult.
Odată, soțul tău m-a luat în brațe
și mi-a spus că a fi metis e un plus, nu un minus.
Îi sunt dator.
De multe ori îmi zicea:
„Căpitanul e un om așa talentat. Ghicește inamicul ca un expert.”
Îți accept darul generos.
Însă nu pot folosi pentru mine banii primiți pentru moartea soțului meu.
Folosește-i cum consideri.
Am auzit că generalul plănuiește ceva.
Ceva de amploare. Ca să ne recâștigăm căminul.
Aș vrea să îi donez acestei cauze.
Să ne recâștigăm căminul?
Umblă vorba. Legat de restaurantul doamnei.
Doamna și-a deschis restaurant?
Spiritul soțului meu va fi fericit să folosesc banii în acest scop nobil.
Știi...
Nu cred ce a spus poliția despre felul în care a murit soțul meu.
A fost în primul eșalon al poliției secrete.
Un om ca el nu e ucis așa, din senin, de un rasist.
Căpitane...
Sunt sigură că a fost ucis pentru că era implicat în planul generalului.
Diavolii din Hanoi au făcut-o. Sigur și tu bănuiești la fel.
Doar cunoști așa bine inamicul.
De-asta...
vreau să donez banii generalului, pentru operațiunea lui.
Ca dușmanul să afle că marele nostru proiect nu va da greș,
chiar dacă cel mai de excepție om din el a murit.
Te rog, du-i-i.
Vezi ce-a trebuit să îndur?
Pentru numele lui Dumnezeu! Proasta asta nu știe să țină de bani.
Niște biscuiți Pailles d'Or?
Mulțumesc, doamnă.
Cum v-am spus, fac o legătură nasoală
cu biscuiții ăia franțuzești.
SUPA PHO A DOAMNEI
Deci? E bună?
Ai zis că mama ta folosea tăiței mai lați.
- Îți plac lați sau subțiri? - Doamnă,
nu există o ideologie standard, bun sau rău,
când vine vorba de lățimea tăițeilor, atâta timp cât sunt delicioși.
Tocmai am prăjit niște cha giò. Gustă.
Avem de discutat afaceri.
Lasă-l să mănânce. Nu vezi că n-a terminat?
Încă nu mi-a zis ce părere are de cha giò.
De ce? Știm că tot ce gătești e delicios.
Conaționalii noștri duc dorul mâncării de acasă.
- Și cât câștigați? - Suficient. Va fi suficient.
Suficien pentru ce?
Cine mai știe de asta?
Toți cei de dincolo, presupun.
Conaționalii noștri ascund amantele mai eficient decât secretele.
Credeți că e înțelept?
Să permiteți să știe atâta lume secretul?
Lumea vine aici fiindcă supa se servește alături de emoția
de a contribui la revoluție.
Le dau speranță.
Și toată lumea știe
că această revoluție de a recâștiga țara natală
e de fapt o operațiune militară?
Nu. Ei știu deocamdată că e o campanie de informare și agitare.
Claude știe?
Claude?
A trecut pe la spital. Mi-a spus să vin să văd ce faceți.
- Ca să mă spionezi? - Nu a spus-o așa.
Spune-i că nu o să mă spionezi gratis.
Și, dacă te plătește, îmi aduci mie banii. Îi investim în operațiune.
Sigur ai fost dezamăgit că nu am trecut să te vizitez.
Mai ales dacă Claude a fost.
Sincer, nu am făcut-o pentru că...
Domnule, i-am spui Lanei să vină acasă. Jur.
Nu am vrut...
Îmi pare tare rău, domnule.
I-am oferit soției maiorului banii pe care mi i-a dat studioul drept compensație.
Dar ea...
Și-a dorit să îi donez cauzei dv mărețe.
Poftim?
De ce i-ai dat banii pentru care aproape ai plătit cu viața?
Ce era să fac?
De unde să știu că egoista aia
nu l-ar fi întrebat pe general de donația ei?
Adică ți-a părut rău pentru ea?
Îmi pare rău că mi-a părut rău.
Imaginează-ți cum m-am simțit.
Recompensa pentru viața mea, dusă pe misiunea aia de rahat!
Ce laș! Am știut mereu că ai slăbiciunea asta în tine.
Exact! De ce i-ai dat banii de la bun început?
Cum am fi putut noi să-i folosim pentru a ne reconstrui patria!
Dar nu contează. Îi voi folosi cum se cuvine.
Recompensa pentru viața ta a ajuns unde trebuie.
Cred că ați pus greșit ora.
Pleacă!
Am trecut pe la spital.
Și mi-au spus că ai fost deja externat.
Din fericire, acum aici găsești toți refugiații vietnamezi.
Ai trecut pe la spital? De ce?
Doar pentru o vizită prietenească?
De ce să nu te vizitez la spital?
Fiindcă am fost internat trei săptămâni și nu ai venit să mă vezi.
Oamenii din comunitate...
- Se vorbește. - Vietnamezii bârfesc?
Umblă vorba că generalul pregătește o operațiune secretă ridicolă.
Ca să recucerească Vietnamul.
Eu n-am auzit de așa ceva.
Nu face pe prostul.
Ești omul generalului.
Omul generalului, dar care a stat trei săptămâni în spital.
În plus de asta, și dacă aș ști ceva, de ce i-aș spune unui comunist?
- Cine spune că sunt comunist? - Nu ești comunist?
Te întreb doar fiindcă scriu un articol. Pregătește generalul ceva?
Și dacă ar pregăti, tu ești ultimul om căruia i-ar spune.
Le dă oamenilor speranțe false.
Să pună ceasul pe ora Saigonului... Ce labă tristă!
Războiul s-a terminat.
E încheiat. Nu mai avem ce să recâștigăm.
Nici americanii n-au putut să-i bată pe comuniști.
Războaiele nu mor niciodată. Numai își țin respirația.
Nu sunt dușmanul tău.
Aș vrea să înțelegi asta.
Sonny...
Nu te-am considerat niciodată dușman. De ce ai...?
FantASIA Hollywood cu QUÉ-LINH
Dați-mi voie să vă prezint
îngerul nostru călăuzitor,
Qué-Linh!
Ce Dumnezeu?
Ce face...?
Ca să vezi! Cântă mult mai bine acum.
Doamnelor și domnilor,
mă bucur să vă anunț că avem un invitat special astăzi.
Ești prima oară aici, nu?
E foarte special pentru mine, dar cred că și voi simțiți la fel.
E un om bun, generos, care a trecut prin aceeași discriminare ca și noi,
dar a trecut peste ea cu grație și demnitate. Doamnelor și domnilor...
Jamie Johnson!
Poftește pe scenă.
Bună seara, doamnelor și domnilor! Mulțumesc.
Iertați-mă.
Qué-Linh mă învață, dar știu că vietnameza mea e încă groaznică.
Cine căcat e Qué-Linh?
Probabil pentru că nu mă pot concentra din cauza frumuseții ei.
Sper ca, într-o zi, să pot cânta în vietnameză.
Dar, până atunci, sper să fie suficient ce urmează.
Sunt minunați împreună.
Lana.
În legătură cu filmul...
- Nu trebuia... - Să provoci
cea mai jenantă zi din viața mea?
Da. Exact.
Putem cădea de acord că ți-ai primit pedeapsa.
Și mie îmi pare rău.
Că nu te-am vizitat cât ai fost în spital.
Să zicem că suntem chit.
Da.
Aventura noastră cu cinematografia te-a transformat pe tine în adult
și pe mine în copil.
Felul în care a reconstituit Monique satul m-a dus înapoi în satul copilăriei mele.
Înapoi la mama.
Îmi pare rău.
Aveam nevoie de un nume de scenă, ca mama și tata să nu mă găsească.
Nu a avut nicio legătură cu mama ta.
L-am folosit doar fiindcă a fost primul meu rol din cariera profesionistă.
Jamie e în față.
Rămâi cu noi la cină?
Serios?
Vrei să vă țin lumânarea?
Să ne ții lumânarea?
Te rog... Eu cu Jamie?
Vă las să vă distrați. Pe mine mă așteaptă cineva.
Nu e potrivit ca un adept al materialismului dialectic
să închine un altar morților. Știu asta.
Dar vă povestesc totul cu toată sinceritatea,
ca să puteți înțelege cât de fragil devenisem la acest moment.
Cum se face că nu mai vine țepoasa aia pe aici?
E ocupată cu serviciul.
La ce bun să mai ai iubită
dacă nu te îngrijește când ai probleme cu capul?
Eu trebuie să-l ajut pe general, n-am vreme să am grijă de tine.
N-am nevoie să aibă nimeni grijă de mine.
Bon...
Misiunea aia secretă e așa secretă, că nu se va întâmpla niciodată.
Ce glumă răsuflată!
Ai nevoie de sex.
Domnul Hollywood.
- De ce nu m-ai sunat? - Mirosul ăsta...
- Pielea ta... - Un cactus?
Ce-a fost cu căcatul ăla?
Nu-i pasă dacă-l uzi sau nu.
Isuse!
Ce surpriză!
- Puteai să suni. - Relaxează-te, Sonny.
Prietenul nostru s-a întors. Mai bătrân și probabil mai înțelept.
Nu mai știu nimic de tine de jumătate de an.
Ridici un zgârie-nori mai iute de atât.
Nu au fost șase luni.
Au fost cinci luni și o săptămână.
Și, dacă m-ai fi vizitat la spital, ar fi fost patru luni și două săptămâni.
Ce fel de zgârie-nori ai putea construi în patru luni și două săptămâni?
N-ai putea construi nici măcar... camera asta de joacă.
Cameră de joacă?
Bem?
- Familia mea. - Ea e Judith, mama Sofiei.
Aici sunt frații ei, George și Abe, când au sosit.
Bietul Abe!
Ziceai că a murit în război?
Nu. Nu, a fost închis în lagăr, cu noi toți.
Au trecut 30 de ani și tot îl consumă războiul.
- Deși nu a luptat în el. - Ba a luptat.
Doamne! Dar întâlnim atâta furie și resentiment fiindcă suntem japonezi.
- Iar ironia e... - Nu știm sigur...
Nu, nu, dar ai găsit goluri în arborele meu genealogic.
- Goluri intenționate. - Da.
Ca și cum mama ei ascundea ceva. O nedreptate.
Eu așa bănuiesc.
Vrem să mergem în Japonia să vedem ce-i cu ea.
Deci așa se întâmplă când ieși cu un jurnalist de investigație.
Zici?
În facultate, Sonny se pricepea să descopere orice.
Și ținea niște discursuri grozave.
Să-l fi auzit la demonstrațiile împotriva războiului.
Mi-ar fi plăcut să îl aud.
Serios.
Dar, dacă l-ai fi auzit, poate te-ai fi întrebat
de ce nu s-a dus înapoi, să lupte pentru revoluție.
De ce mai ești aici, Sonny?
De ce nu te duci înapoi, să ajuți la reconstrucția țării?
Pentru că ești foarte îndrăgostit de domnișoara Mori?
Sau pentru că te temi? Să nu pierzi confortul din America.
Casa lui e aici.
Nu, nu aici...
în camera de joacă.
Încă nu. Dar casa lui e aici, în LA.
Conaționalii lui sunt aici.
- Refugiați ca tine. - Refugiați ca mine?
Eu sunt conaționalul lui. Știi cine m-a făcut pe mine refugiat?
Comuniștii ca el. Dar el are o misiune importantă pentru mine?
Bine. Și care e misiunea asta, Sonny?
Sofia, are dreptate.
Am venit aici ca tine, să învăț.
Le-am promis părinților că mă voi întoarce și voi ajuta țara cu diploma mea din SUA.
Că mi-aș folosi învățătura ca să eliberez poporul nostru de americani.
Sunt un laș. Și un ipocrit.
Iar tu ești un om mai bun decât mine.
Nu sunt de acord cu ideile tale politice, le disprețuiesc, dar...
Tu te-ai întors acasă și ai luptat pentru cauza ta.
Pentru poporul tău. Și te respect pentru asta.
Retrag ce am spus mai devreme. Ești mai vietnamez decât mine.
Și eu ce sunt?
Secretara unui alb care crede că „Madama Butterfly” e compliment.
Îi spun vreodată să se ia și să se ducă dracului?
Zâmbesc, nu spun nimic și dactilografiez mai departe.
Eu sunt mult mai rău decât tine, Sonny.
Eu te respect.
Se pare că ți s-a bontit latura cinică cât am lipsit, Sofia.
Am avut întotdeauna și o parte delicată.
Dar nu ai zăbovit suficient ca să o vezi.
Sunt cam obosit, tovarășe comandant.
Nu sunt sigur că pot să continui.
Tot ce ți-am cerut să faci e să scrii, să stăm la palavre,
iar acum ești obosit?
Scriu 60 de pagini pe zi. Vorbesc șapte ore pe zi.
Te-ai gândit cum e asta comparativ cu suferința poporului vietnamez?
Te-ai gândit la omul care urcă și coboară scările șubrede
ale unei clădiri înalte 18 ore în fiecare zi,
cărând în spate un sac de pânză cu 60 de cărămizi?
Ăla eram eu înainte de eliberare.
Man!
Cheamă-l pe Man, te rog. Îți tot spun, tovarășe.
Trebuie să fie sus-pus de acum, în birourile de informații de la Hanoi.
El poate garanta pentru mine. Trebuie să existe un dosar de-al meu pe undeva.
Man vă poate spune totul.
Că am fost un luptător neînfricat pentru cauză.
Că am renunțat...
la identitatea mea pentru revoluție.
Așa-zisul tău om de legătură.
Am încercat să-l găsim când te-am adus aici.
Există măcar?
Șezi!
Pare să se bucure de nou descoperita libertate.
- Încercai să mă omori? - Dar tu încercai să mă omori?
Și dacă ți-aș spune adevărul, nu m-ai crede.
Nu-mi strica filmul.
Deci de-asta ești aici. Dintr-o răzbunare bolnavă.
Mi-am închipuit o mie de căi să te omor.
- Chiar? Și care ar fi? - Mine antipersonal.
Calci pe una, capul ți se rostogolește pe jos, iar eu îl lovesc ca pe o minge
și ajunge pe a doua mină.
Chestii de genul.
Sper că te simți mai bine. Am auzit că ai fost compensat cu generozitate.
Nu pe de-a-ntregul. Datoria nu a fost stinsă.
Hristoase! De-asta ai venit. Așteaptă scuze. Foarte bine.
- Îmi pare foarte rău... - Nu, nu, nu.
Vreau altceva. Scuzele tale nu fac doi bani.
Păstrezi toate replicile în vietnameză din film.
Frate, nici măcar studioul nu-mi spune ce să fac cu varianta finală.
Vrei să mă ai pe conștiință?
Haide! Nici să nu glumești cu așa ceva.
Trebuie să știu că toate lunile alea în care am lipsit nu au fost degeaba.
Nu știi cât de repede se mișcă Dorothy când vrea.
Înțeleg ce zici,
dar nu se poate, din cauza misterului sfânt al procesului de editare.
Azi îți place o scenă și o bagi. A doua zi nu se mai potrivește și o scoți.
Nimeni nu știe ce intră în versiunea finală. Nici măcar eu.
Am putea pierde chiar explozia aia de milioane de dolari.
Așa că uite cum facem. Mă străduiesc.
Sincer, voi încerca să păstrez vietnameza din film.
Pentru tine. Dar nu pot să anticipez calea din mintea mea,
darămite filmul.
Editare...
nu înseamnă clarificarea poveștii sau confirmarea temei.
Înseamnă ritm, impuls, sex...
Și mai bine, jazz.
E ca aligatorul ăla. Instinct primar.
Și numai vorbind despre asta mă face să vreau să improvizez.
Sunt ca Dizzy. Sunt ca Miles.
N-ai mai dat niciun semn.
Mi-am făcut griji.
Îți scriu în curând, promit.
N-am avut cartea doctorului Hedd la spital.
Găsești tu o cale...
Câte-Două-Din-Fiecare.
Întotdeauna găsești.
Prietene, ar trebui să fiu acasă.
Care e misiunea mea aici?
Ce fac în fantezia asta defetistă de doi bani?
Știi ce e de doi bani?
Să servească vin spumant ieftin ca și cum ar fi șampanie.
Prietene...
joci un rol important.
Nimic din ce am făcut aici nu a produs vreo diferență.
Crezi că Nicos se va ține de cuvânt?
Nu, nu de-asta.
Editarea unui film e ca jazzul.
Nu e ca și cum decizi ceva azi, iar apoi uiți.
Și generalul e inofensiv. Trăiește într-o fantezie.
Cam ca tine acum?
Soldații vechi nu dispar.
Războiul a ținut prea mult să se mai oprească pur și simplu.
Și cel mai nevinovat lucru...
poate deveni brusc periculos.
Isuse! Ce-i cu tine?
Cu melodia aia am trecut prin adolescență.
Nu cu Isley Brothers?
Ăia îți plăceau ție, nu mie.
Ție îți plăceau Isley Brothers, Steve McQueen și Diane Arbus.
Îți pot enumera interesele pe îndelete.
Tu ce știi despre ale mele?
Acum ai ocazia să îmi povestești tot ce vrei despre tine.
Sună a provocare.
Nu știu tot, dar, orice ar fi, nu mă oprește nimeni.
- Spune-le asta părinților mei. - De ce nu le spui singură?
Nu asta fac?
Ești spionul lor, nu?
Nu sunt spion. Mă jignești.
Mamă, tată, mă auziți?
Domnișoară Qué-Linh...
ați văzut-o pe Lana pe undeva?
Lana?
- N-am auzit niciodată de ea. - Chiar?
Fiindcă semeni foarte bine cu ea.
Dar ea e mult mai imatură decât tine. E...
o fată care mi-a plâns deoarece era speriată de America
și a spus că nu vrea să plece din Saigon.
Cine vorbește de plâns!
„Mi-e așa frică de general.”
Așa plângeai pe umărul iubitei.
Chiar?
Nu mai e iubita mea.
Ne-am despărțit.
De fapt, mai precis, m-a înlocuit.
Asta înseamnă că ai nevoie de un alt umăr pe care să plângi?
Poate să plângă pe al meu.
Bon...
Generalul a aflat că Lana lucrează aici.
A sunat la noi să te caute,
dar, fiindcă nu te-a găsit, m-a trimis pe mine.
Lana, vrea să te întorci acasă.
Nu ești spion ziceai?
Dragă mătușă, îmi cer iertare că nu am scris mai devreme.
Cu bucurie îți spun că, pentru prima oară după accident,
mă simt din nou eu însumi.
Generalul plantează semințele unei campanii militare.
Sper ca această sămânță prețioasă să crească spre a fi o victorie reală...
Asta am scris ca anticomunist
în scrisoarea deschisă spre mătușa pariziancă.
Ca comunist însă, mi-am codificat cuvintele către Man.
Asta i-am scris:
„Refugiații ăștia jalnici nu văd campania generalului
drept ceea ce este: alergat după cai verzi pe pereți.”
Planurile au fost greu de ascuns.
Așa că am trimis la Hanoi filmul cu planul generalului.
Fotografiile au mers în altă parte.
Și de-asta mi-am semnat mesajul codat după cum urmează:
„Nu te teme. Mă ocup eu.”
Sper că mătușa ta de la Paris e bine.
- Da. - Pleci undeva?
Generalul vrea să îl duc nu știu unde.
Doamne, chiar nu-ți plac animalele.
M-a sunat congresmenul. A vorbit cu regizorul nostru turbat.
I-a spus că ai trecut pe la el,
în ciuda instrucțiunilor mele explicite de a nu face asta.
- Da. - Nu știu ce i-ai zis, dar a funcționat.
I-a revenit zvâcul. Luna viitoare o să vedem filmul.
- Nu înțeleg. - Ce anume?
De ce vă pasă ție și congresmenului de un film care exploatează Vietnamul?
Fiindcă filmele sunt importante.
Mai ales dacă sunt făcute de un regizor de marcă.
E vital să stăm cu ochii pe acești indivizi artistici.
Au nevoie să le confirmi că sunt subversivi,
dar nu-i putem lăsa să cadă în extremă.
Atâta timp cât îi putem menține între limitele nebuloase ale umanismului,
fără ideologie politică aplicabilă însă, sunt complet inofensivi.
Uită-te la The Hamlet.
Ai noștri mai scapă boii din când în când, dar, în cele din urmă,
e suficient un singur soldat american de mare angajament moral
pentru a corecta totul.
Asta e adevărata forță a țării acesteia.
O țară care trăiește și moare de pe urma conștiinței ei.
Iubita aia a ta, Mori...
Nu e iubita mea.
Da, bine, cum zici tu. Iubire liberă și toate cele...
Femeia cu care te culci sau nu te culci din când în când sau nu.
Da, dorește-ți mai mult.
Copile, ai încredere în mine.
Știi că se culcă cu liberalul ăla răscolitor de rahat Sonny?
- Da, știu. - Da.
E nevoie să-ți amintesc să ai grijă ce vorbești
când ești cu ea? E nevoie?
Sunt intimi în sensul cel mai periculos.
Chiar vorbesc.
Nu știi niciodată ce scapă.
De unde căcat știe Sonny toate astea?
„Cel mai dezamăgitor aspect al Frăției
e speranța deșartă pe care o insuflă conaționalilor noștri
cum că ne-am putea într-o bună zi recuceri patria prin forță.
Câți în comunitatea noastră suferă de pe urma felului egoist
în care generalul a acaparat puterea?
Și de ce refuză generalul să facă publice donațiile?”
Cineva îi sifonează informații nenorocitului.
Trebuie să amânăm programul, domnule?
Nu, nu. Dacă trădătorul a publicat articolul ăsta rușinos,
trebuie să devansăm totul.
Dar avem suficienți voluntari?
Cum merge antrenamentul?
Domnule, din puținele planuri pe care le-am văzut, nu suntem pregătiți.
Domnule, cred că ne urmărește cineva.
De unde știm că e într-adevăr jurnalist?
Jumătate din jurnaliștii din Saigon erau simpatizanți.
De unde știm că nu l-au trimis comuniștii să ne submineze?
La facultate, unii îl considerau extremist de stânga.
Asta a fost mereu problema la tine. Ești prea înțelegător.
Prea bun ca să vezi un agent infiltrat comunist chiar sub nasul nostru.
Oprește aici.
Trebuie făcut ceva, căpitane.
- Nu ești de acord? - Ba da.
Ceva trebuie făcut.
Știi Cei trei muschetari, nu?
Nu. Ce-i aia?
O poveste despre prieteni.
Prieteni care te fac câte trei din fiecare.
Atac!
Atac! Atac! Atac!
Atac! Atac!
Atac!
Atac! Atac!
Atac!
Traducerea: Raluca Dragomir