Ходих до пансиона, където е живял.
Как така си ходила? - Влязох вътре.
Някой пусна ли те? - Беше отключено. Това помага ли?
Не, води се влизане с взлом. - Опа.
Какви ги вършиш, Рая? - Намерих това в камината.
Познаваш ли я? - Момичето от центъра "Рокфелер".
Ако описанието е точно, е тя.
Чакай малко.
Може ли това да са всички жертви?
ПО МОТИВИ ОТ КНИГА НА ДАНИEЛ КИЙС
Сигурна ли си, че не искаш кока-кола? - Още няма 8 ч. сутринта.
Е, и?
Не е нужно да го говорим, ако не искаш. Ще седим и ще си мълчим.
Винаги довършвай започнатото.
И майка ми така казваше. - Мъдра жена.
Това колко преди инцидента е? - Докога ще го наричате така?
Как да го наричам - стрелбата?
Не.
Седмица по-рано.
Но не говорихте за него?
Не. - Защо?
Идеята ми хрумна от нещо, което тя каза.
Какво?
Ако онази сутрин не бяхме излезли, това нямаше да се случи.
Харесвам един тип, Джероум.
Излизаме. И наистина го харесвам.
И той - мен. Естествено. - Естествено!
Сближим ли се, оплесквам всичко.
Под "сближим" имам предвид чукаме.
Мерси за пояснението.
Почне ли да ми пука за някого, се отдръпвам.
Буквално ставам дръпната.
Все едно съм в метална кутия, която се смалява.
Усещам я и се задушавам.
Другите чувства изчезват.
Ако не изляза, ще умра.
Но само ако си падам по някого. С безразборния секс това усещане го няма.
Какво ти се е случило? - Стига. Не се ли подразбира?
Не е ядрена физика.
Кой беше?
Приятел на баща ми. Вечер се промъкваше в стаята ми.
Странното е, че беше мил. Не ме лъжеше, че ме обича.
Съжалявам. - Напротив, разбирам.
Сигурно те отвратих, а?
Както казах, разбирам.
Говори, Дани Съливан. - Брат ми, като беше малък.
Не знаех, че имаш брат. - Вече нямам.
Един ден Адам просто не издържа.
Много съжалявам.
Гледам да не мисля за това. - Аз не мога. Дори да се насилвам.
Хвана ли играта на думи? - Разбира се.
Усещам дъха му, надвесен над мен. Мирише ми на него.
Тогава изниква металната кутия и той е вътре с мен.
Исусе! - Той не помага.
Затова постоянно бягам. Но недостатъчно далече.
Де да можеше… да изчезне.
Дани, не е ли време да поговорим за Адам?
Не.
Добре. Какъв беше планът ви?
Исках да дам на Ари втори шанс.
Да е щастлива.
Аз също.
Ти също? В какъв смисъл? - Да си дам втори шанс.
Да спася някого.
Хайде, Дани. Стреляй от тройката.
За малко. - Дани, звънял си?
Какво става, Джони?
Само да пия вода. - Добре.
Майк.
Здрасти.
Какво става?
Може ли да се видя с нашия човек? - Какво?
Това е моята част. Ти реинвестираш.
Така сме се разпределили. - Знам.
Но ако искам и друго освен трева?
Кока ли? Мога да намеря. Искаш да продаваме и кока ли?
Не, Джони. Не кока.
Просто искам да говоря с него. Става ли?
Той се премести в Бруклин. - Знам.
Джони, важно е. Искам да говоря с него.
Какво става? Ще си говорите или ще играем?
Идвам. - Парите са твои.
Ела на метрото в 15 ч. Ще идем. - Не казвай на Майк.
Давай, стреляй. Добре.
Не те е виждал скоро. Остави аз да говоря.
Но знае, че ще дойда, нали?
Я, кого виждам! Липсвах ли ти?
Моля.
Как е, човече? - Млъквай.
Какво искаш? Виждаме се в петък. Днес не е петък.
Сядай.
Извинявай.
Ще си дръпнеш ли? - Не.
С екстри е. - Не, благодаря.
Какво искаш? Спомена нещо ново. Кока ли?
По-изгодно е, но искам по-голям депозит, за да доставя стоката.
А пистолет? - Какво?
Какво става? - Сериозно ли?
Защо питаш мен?
Ще ти платя. - Така ли?
Да, ще ти платя.
Това някаква постановка ли е? - Не бихме те натопили.
Тихо! Мисля.
Наистина ли искаш пистолет? Става, но ще е скъпо.
Няма да са само парите, кучко.
Не. - Млъквай.
Ето го изродчето.
Това са 350 долара. - Не опира само до парите.
Не мога.
Нима? Гледам те в устата и знам, че можеш.
Това беше грешка, извинявай. - Чакай.
Не се извинявай. Седни.
Сядай.
Моля те, просто ми го продай.
Идваш в дома ми, молиш ме за огнестрелно оръжие,
а накрая ме обиждаш, така ли? - Не исках.
Но това правиш, Дани. Обиждаш ме.
Е, искаш ли пистолета?
Може чекия. - Не, Дани.
Какво решаваш? Нямам цял ден.
Може чекия. - Чекия?
Сега пък ми поставяш условия.
Добре. Чекия.
Моят човек не иска да мърсувам вкъщи. Ела.
Що за глупост! Дори не си падаш по мъже.
Няма да стана гей, Джони. Пистолетът ми трябва.
Защо ти е? - Довери ми се.
Ти ми се довери. Познавам Анджело. Не се забърквай с него така.
Какво е това шушукане? Не така на улицата.
Да се прибираме.
Дани. - Какво, ревнуваш ли?
Майната ти! Прави каквото искаш. Аз се махам.
Идваш ли?
Да, чакай.
Ела тук. По-уединено е.
СТРОИТЕЛЕН ОБЕКТ НЕ ВЛИЗАЙ!
Искаш го, така ли?
Къде са парите? - Ето ги. Вземи.
Наистина ти трябва пистолет, а? - Да, така е.
Добре тогава. Знаеш какво искам.
Не. На колене.
Искам свирка.
Каза, че може... - Не ми обяснявай какво съм казал, кучко.
Свирка и да не чувам гък.
Схващаш ли?
Сега отвори хубавата си уста. Отваряй, казах.
Да. Сега на колене.
На колене!
Точно така.
Да.
Знаеш нататък.
Не знам как. - Все тая, изрод.
Моля те.
Слушай сега. Ако се развикаш, ще ти пръсна мозъка.
Чу ли?
Ченгетата няма да се трогнат. Един педал по-малко.
Даже им върша работата. Нали? - Да.
Отваряй устата. Точно така.
Почвай.
Отвори хубавата си уста.
Носът ми!
Бягай! - Носът ми!
Носът ми!
Счупи ми носа! - Хайде.
Това става ли? - Качвай се.
Да му се не види!
Мамка му! - Взе ли го?
Взех го.
Боже!
Видя ли му лицето? Носът му беше счупен. "Носът ми!"
Шурна кръв. - Боже!
Не мога да повярвам, че се върна.
Здрасти. - Здрасти.
Защо се държиш странно?
В какъв смисъл?
Къде беше?
Никъде.
Взех ти подарък.
Това, че вчера говорихме, не ни прави гаджета.
Добре. Покажи ми.
Мамка му!
Взех го ей така. Да се почувства в безопасност.
Исках да й помогна. Само да го има.
Харесва ли ти? - Това ли е подаръкът?
Да. - За какво ми е пистолет?
За да не живееш в страх, ако той се върне.
Интересен жест.
Откраднал си пистолет, който Ариана да не използва?
Знам как звучи, но казвам истината.
Бум.
Горе ръцете, тъпако!
Ще ти пръсна мозъка.
Не го искам.
Разкарай го.
Опита ли да се отървеш от него?
Не.
Добре, да обобщя.
Ударил си човек... - Джони го удари.
…за да откраднеш пистолет, който не си смятал да ползваш,
но си го задържал и си го ползвал при стрелбата.
По никого не съм стрелял.
Отстрани изглежда, че идеята за всичко е дошла от теб.
Исусе!
Добро утро. - Добро.
Не оставяй пистолета така.
Този от Анджело, предполагам. Джони ми каза какво е станало.
Смела постъпка.
Тъп е като галош, но е смел.
Дали да не пуснеш пералня? Ако искаш някоя да ти пусне.
За какво говориш? - За Анабел.
Не й ли каза четвъртък сутрин? - Анабел ще идва тук ли?
Често ли ти се случва да забравяш?
Защо все ме питате?
Хората постоянно забравят. Нямам много добра памет.
Няма ли да си го запишете? - Не.
Добро утро.
Заповядай, влизай.
Какво ще правим днес?
Хвърчило? - Обидна липса на ентусиазъм.
Извинявай. Не си падам по хвърчила.
Всички си падат по хвърчила. - Явно не.
Така ли било?
На бас, че ще размислиш. - Едва ли, не съм по хвърчилата.
Обожавам хвърчила.
Знаех си.
Вече си колежанка. - Да.
Харесва ли ти? - Да, но не е каквото очаквах.
Ти искаше ли да учиш?
Отначало да, после не.
Защото заряза училище ли? - Не, нямаше как да стане.
Връзката ти е развързана. - Мамка му.
Аз ще я вържа. - Благодаря.
Още можеш.
Мислиш ли? - Да.
Помогни ми. Задникът ми изтръпна.
Ще пускаме ли хвърчило? - Да.
Добре.
Аз не знаех какво искам. Баща ми настояваше да уча.
В колеж ли? - Да.
Но се оказа страхотно. Би ти харесало.
Идеята за колеж ми харесва.
Наистина ли? - Може да е забавно.
Какво би учил? - Преди често рисувах.
Помня. - Още рисувам.
Може би история на изкуството. Щеше да е интересно.
Известният художник Дани Съливан.
Звучи добре. - Не се знае, може да стане.
Хайде, любителю на хвърчилата!
Боже.
Не!
Боже. Мамка му!
Давай.
Вече официално си падам по хвърчила. - Казах ти.
Има ли някой у вас? - Надявам се, че не.
Стига си зяпал. Не е прилично. Изсуши ги, моля те.
Добре. Искаш ли бира?
Имаш ли нещо по-силно?
Да, само да... - Над хладилника, нали?
Да. - Помня от партито.
Дано наистина няма никой.
Добре.
Боже.
Анабел, намери ли го?
Анабел?
Ти ли си ги рисувал?
Да, нищо особено. - Дани, невероятни са.
Сериозно ли? - Абсолютно. Еха!
Това е майка ми.
Някой идва.
Нищо не чух. - Обуй се.
Дънките. - Добре.
По-бързо. - Дънките.
Знаеш ли кой е Лушън Фройд?
Художник е.
Утре може да идем в библиотеката. Ще ти покажа разни неща.
Супер.
Наистина ли? - Да.
Добре.
Баща ми има приятел, който е професор в "Барух".
Може ли да му ги покажа? - Наистина ли?
Все го повтаряш.
Идва ми отвътре.
Нормално.
Много си талантлив, Дани.
Благодаря.
Няма защо.
Първо искам да се изкъпя. Става ли? - Да.
Добре.
Може ли тениска? - Да. Там са.
Добре.
Не в това чекмедже! Извинявай. Там, да.
Какво има там? Мръснишки списания?
Дани?
Дани, какво стана онази вечер?
Просто заспахме.
Стига. Какво стана?
Къде си, откачалко?
Счупи ми носа. - Боже! Анабел.
Анабел.
Анабел, ставай. - Какво има?
Добре ли си? - Да, ела.
Дан, къде си?
Кой е? - Все тая.
Какво става? - В гардероба.
Дани, плашиш ме. - Спокойно.
В гардероба. - Кажи ми.
Какво става? - Виж, Анабел.
Моля те, не говори. Той търси мен, не теб. Стой тук.
Всичко ще бъде наред.
Спокойно. - Добре.
Чувам, че си горе!
Искам си и пистолета, и задника ти!
Мамка му.
Анджело, ще ти върна пистолета. Ето го. Мамка му!
Съжалявам. - Нима?
Така ли, нещастнико? Ще видиш ти!
На твое място не бих се крил.
Само ще стане по-зле.
Я, какво имаме тук! - Не!
Млъквай! - Не!
Дани, дай ми пистолета. - Коя си ти?
Дани! - Какво имаме тук?
Това ли търсиш, а? - Моля те.
Недей, моля те.
Кой е кучката сега?
- Не.
Не. Недей.
Ти си кучката.
Опика се.
Бягай! - Добре.
Вече си в безопасност.
Анабел, всичко е наред. Безопасно е. Няма го.
Анабел. - Не ме пипай!
Махни се! - В безопасност си.
Махни се!
Анабел, моля те. - Махай се!
Остави ме! - Глупаво хлапе!
Домъкнал си пистолет в къщата ми? Защо? Видя ли какво стана?
Какво става? - Домъкнал е пистолет!
Взе го за мен.
И ти ли участваш? Който нарушава правилата, вън.
Ицхак. - Съжалявам.
Не ме гони. - Още днес.
И двамата.
Съжалявам. - Каква полза, като си на улицата?
Мамка му.
Дани, още ли се мотаеш в тази къща?
Ела си. На майка ти й е мъчно. Да поговорим.
Както искаш.
Съжалявам.
Помолих го да остави и теб.
Май е добре, че си взел пистолет.
Наистина ли?
Имаше ли чувството, че тя те манипулира?
Тогава не.
А сега?
Може би.
А ако мога да го спра? - Как така?
Да знам, че вече никога няма да ме търси.
Тогава ще можеш да живееш нормално. - Да.
Ицхак крие всичко при чорапите си. Можеш ли да повярваш?
Взех го за всеки случай. - А ако не чакам?
Ако го стресна, така че повече да не се върне?
Само ще го сплаша. Никой няма да пострада.
Искам да го уплаша както той мен. Но няма да се справя сама.
Само че, като правиш нещо безразсъдно, го разбираш чак след това.
Какъв беше планът?
Да размахаме пистолета, да стреляме във въздуха и да го сплашим.
След инцидента с Анджело и изгонването ти от Ицхак
възможно ли е да си чувствал, че си стигнал до ръба?
И това да те е подтикнало да стреляш?
Пак изкарвате само мен виновен.
Не го направих сам. Знаете.
Благодаря.
Ариана ли ти каза къде да намериш мъжа, който я е изнасилил?
Тя каза, че обичал да залага в петък след работа.
Не ти ли се стори странно?
Не, защо? Много хора залагат. Мислех, че е съвпадение.
Кой беше?
Ей, ти! Спри!
Дани, кой беше?
Марлин.
Как може да е бил Марлин?
Дани, какво ти става? Стреляй!
Пак те питам.
Как може пастрокът ти да е изнасилвачът на Ариана?
Не знам.
Реших, че Марлин е познавал баща й.
С Ариана сте живели в една и съща къща, как?
По случайност?
Странно е, не мислиш ли?
Стига, Дани. Не може да не си се замислял.
Как е възможно? - Какво искате да кажа?
Нищо не искам да казваш.
Че е било нагласено от самото начало? - А ако е така?
Как? - Нагласено. С каква цел?
Вземи паспортите.
Върви да намериш баща си.
Не е ли очевидно? Това е била целта им от самото начало.
От момента, в който се появиха, са искали да намеря баща си.
Това и направих.
АКО ВИЕ ИЛИ ВАШ ПОЗНАТ СЕ НУЖДАЕТЕ ОТ ПОМОЩ, ПОСЕТЕТЕ APPLE.COM/HERETOHELP
Превод на субтитрите Северина Цанкова