Я з'їздила в старий пансіон, де він жив.
А «з'їздила» – це як?
Зайшла всередину.
А тебе туди хтось пустив?
Двері були незамкнені. Годиться?
Ні. Це проникнення зі зломом.
Ой.
Що ти собі думаєш, Рає?
У каміні я знайшла оце.
Упізнаєш її?
Дівчина з Рокфеллер-центру.
Якщо вірити опису, це саме вона.
Стривай.
Ти думаєш… це все – жертви?
НАВІЯНО РОМАНОМ «ТАЄМНИЧА ІСТОРІЯ БІЛЛІ МІЛЛІҐАНА»
ДЕНІЕЛА КІЗА
ПЕРЕПОВНЕНА КІМНАТА
Точно не питимеш «колу»?
Ти в курсі, що ще немає восьмої ранку?
То й що?
Якщо не хочеш, можна не обговорювати.
Просто посидіти мовчки.
Сказала «а», кажи «б».
Мама теж так казала.
Мудра жінка.
Це було задовго до інциденту?
Можна не називати це так?
А як краще? Стрілянина?
Ні.
Десь за тиждень.
Але ви про це не говорили?
-Ще ні. -Чому?
Бо те, що вона мені сказала, і дало поштовх для задуму.
Що?
Просто якби того ранку ми не пішли в кафе,
нічого б не сталося.
Мені подобається хлопець. Джером.
Ми з ним бачимося. Він мені дуже подобається.
Я йому теж подобаюся. А як інакше?
Як інакше?
Та щоразу, коли ми зближуємося, я феєрично косячу.
«Зближуємося» в цьому контексті – це трахаємося.
Щиро дякую за стислий зміст.
Коли хтось набуває для мене такої важливості, я стаю холодна.
Навіть саме тіло холоне.
Я наче замкнена в металевій коробці, і вона стискається.
Я відчуваю дотик її стінок і не можу дихати.
Більше нічого. Інші відчуття зникають.
Якщо не вийду, я загину.
Так буває тільки тоді, коли хтось подобається,
тому свято випадкового сексу триватиме.
Що з тобою сталося?
Та ну. Я думала, це очевидно.
Це ж не ядерна фізика.
Хто це був?
Татів друг.
Уночі приходив до мене в кімнату.
Але насправді він був досить чемний.
Не казав, наприклад, що любить мене.
-Вибач. -Нічого. Я розумію.
Мабуть, я тобі тепер огидна?
Я ж кажу… я розумію.
Денні Салліван, скажи ще щось.
Мій брат, коли був малий.
Не знала, що в тебе був брат.
Немає. Вже нема.
Думаю, що Адам більше не міг терпіти.
Дуже співчуваю.
Але я нечасто про це думаю.
А я думаю. Він постійно в мені.
Бачиш гру слів?
Її важко не помітити.
Я відчуваю, як він нависає над плечем і дихає на мене.
І його запах.
Тоді з'являється металева коробка, і він усередині зі мною.
Господи боже.
І досі не запропонував допомоги.
Тому я постійно тікаю.
Тільки далеко втекти не можу.
Я на все готова, аби він зник.
А чи не пора нам поговорити про те, що сталося з Адамом?
Ні.
Добре, Денні. То який у вас був план?
Я хотів дати Арі другий шанс…
бути щасливою.
І собі теж.
Собі теж? Яким чином?
Другий шанс…
когось урятувати.
Давай, Денні. З триочкової.
-Отак близько. -Денні, ти дзвонив?
Здоров, Джонні.
-Піду поп'ю води. -Давай.
Майк.
Привіт.
Що в тебе, Денні?
Цікаво стало, чи можна поговорити з дилером.
Що?
А я тобі для чого?
Ти реінвестуєш. Я балакаю з постачальником.
-Поділ праці. -Так. Я знаю.
Але що як я хочу купити щось, окрім шмалі?
Що? Кокс? Я тобі дістану. Думаєш, пора продавати кокс?
Ні. Кокс я продавати не хочу.
Слухай, мені просто треба з ним поговорити.
-Тепер він живе в Брукліні. -Я знаю.
Джонні, до зарізу треба. Просто поговорити.
То що? Балакаємо чи граємо в баскетбол?
-Іду. -Гроші у тебе, командуй.
-Біля поїзда о третій. -Дякую.
-Майку не кажи. -Поїдемо.
Рука на м'ячі. Кидок. Добре.
Він давно тебе не бачив, тому давай розмовлятиму я.
Ти ж попередив, що я прийду?
Ти ба, які гості. Скучив за мною?
Заходь.
-То що, як справи? -Заткнися.
Що тобі?
Наш день – п'ятниця. Сьогодні не п'ятниця.
Сідай.
Вибач.
-Затяжку? -Ні.
Там є трохи «пилу».
Дякую, не буду.
То що хотів?
Кажеш, щось нове? Кокс?
Це прибутковіше, але я візьму більший завдаток авансом,
щоб дістати товар.
-А ствол дістанеш? -Що?
-Тобто? -Денні, ти серйозно?
З чого взяв, що дістану?
-Я заплачу. -Заплатиш?
Так, заплачу.
Та невже?
Це якась підстава?
-Та ніколи. -Зовсім н…
Заткнутись. Я думаю.
Ствол? Серйозно?
У мене є, але дорогий.
Коштує більше за гроші, падло.
-Ні. -Замовкни.
Ох ти ж і фрік.
У мене тут 350 баксів.
Грошей не досить.
Я не можу.
Не можеш?
Дивлюсь я на твій ротик
і розумію, що мені краще видно.
Це помилка. Вибач, що забрав час.
Стій.
Не перепрошуй. Сідай.
Сядь.
Ти не міг би просто продати?
Я уточню. Приходиш до мене додому.
Просиш вогнепальну зброю,
-а тоді демонструєш неповагу? -Я не хотів.
Але продемонстрував, Денні. Це неповага.
То зброя потрібна чи ні?
-Я тобі подрочу. -Ні, Денні.
То що буде? У мене мало часу.
Я тобі подрочу.
Подрочиш мені?
Ти диви, хто у нас святенниця.
Добре. Подрочиш.
Мій хлопчик не любить дрочки в домі.
Ходімо.
Денні, це херня. Ти ж не по хлопцях.
Я від цього не стану ґеєм. Просто дуже потрібна зброя.
-Нащо? -Довірся мені.
Що ти маєш на увазі? Це ти мені довірся.
Я знаю Анджело. З ним краще так тісно не зв'язуватися.
Що ти там шепочеш? Кінчай. Ми на вулиці.
Їдьмо додому.
-Денні. -Ти що, ревнуєш?
Та пішов ти. Роби що хочеш. Я звалюю.
Ти йдеш?
Так. Зачекай.
Іди сюди. Тут інтимніше.
БУДІВЕЛЬНИЙ МАЙДАНЧИК
НЕ ЗАХОДИТИ!
То що, дуже треба?
А бабки де?
Так. Ось.
Дуже треба ствол? Кров з носа?
Так. Дуже. Так.
Ну добре. Давай. Ти знаєш, що я хочу.
Ні. На коліна.
Відсмокчеш.
Ти ж казав, можна…
Падло, не розказуй мені, що я там казав.
Я кажу тобі, що ти відсмокчеш.
Тобі ясно?
Розтули ротика. Розтуляй. Розтуляй гарнюнього ротика.
Отак. А тепер ставай навколішки, так, як я казав.
На коліна!
Отак, молодець.
Так.
Ти знаєш, що робити.
-Ні, я не вмію… -Навчишся, фрік.
Не треба, будь ласка.
Слухай мене.
Якщо закричиш, я тобі довбешку прострелю.
Чув?
Копи й не подивляться. На одного педика менше стане, менше проблем.
-Я їм роботу полегшу. Так? -Так.
Розтуляй. Розтуляй. Так. Молодець.
Починай.
Розтуляй гарненького ротика, бляха.
Ніс!
-Тікай! -Ніс!
Ніс!
-Носа зламав! -Бігом.
-Це наш? -Так. Заходь.
Охрініти.
-Чорт. -Забрав?
Забрав.
Боже мій.
Ти його пику бачив?
Каша замість носа. І він такий: «Ніс».
-Фонтан кров'яки. -Господи.
Не віриться, що ти вернувся, чувак.
Салют.
Привіт.
Ось, будь ласка…
Чому так дивно поводишся?
Тобто?
Де ти був?
Ніде.
Купував тобі подарунок.
Ми вчора просто поговорили,
а не парочкою стали.
Добре. Показуй.
Ні хріна собі.
Не для вжитку.
Я думав, з ним їй буде безпечніше,
і хотів їй допомогти.
Він мав лежати у сховку.
-Ну, подобається? -Це твій подарунок?
Так.
А нафіга мені револьвер?
Щоб не було страшно. Щоб ти не боялася його повернення.
Дивно, але мило.
Ви вкрали Аріані револьвер не для вжитку?
Я розумію, це схоже на обман. Але я кажу правду.
Бах.
Руки вгору, вишкребок.
Я тобі довбешку прострелю.
Не хочу я такого.
Позбудься його.
Ви пробували його позбутися?
Ні.
Добре. Зараз я просто підсумую вашу розповідь.
-Ви напали на людину… -Джонні напав.
…щоб украсти револьвер. Який не збиралися пускати в діло…
але зберегли і пустили в діло під час стрілянини.
Я ні в кого не стріляв.
Ви розумієте, що з мого погляду
усе це видається суто вашим задумом?
Господи боже!
-Доброго ранку. -Бляха. Доброго.
Не залишай це на видноті.
Анджело підігнав?
Я чув цю історію від Джонні.
У цього хлопця сталеві яйця.
Тупий, як колода, але яйця сталеві.
Може, тобі випрати білизну?
Якщо ти розраховуєш на якийсь секс.
Ти про що взагалі?
Аннабель.
Домовлялися на ранок четверга.
Аннабель прийде сюди?
Таке у вас часто буває?
Щось забули й не можете згадати?
Чому ви постійно про це питаєте?
Люди весь час забувають.
У мене не дуже добра пам'ять.
Не запишете це собі в блокнотик?
Ні.
Доброго ранку.
Привіт. Заходь.
Які в нас плани?
Повітряний змій?
Не чую ентузіазму, на який заслуговує повітряний змій.
Вибач. Я не любитель повітряних зміїв.
Усі їх люблять.
Як бачиш, не всі.
Важкий випадок?
Я тебе переконаю.
Навряд. Слухай, повітряні змії – не мій…
Люблю повітряні змії.
Так я й думала.
Тепер ти студентка.
Так.
Подобається?
Так. Хоч це не те, на що я очікувала.
А ти хотів вступати?
Так. Думаю, хотів.
А потім перехотів.
Чому? Бо кинув школу?
Ні, це поступово стало чимось недосяжним.
У тебе шнурок.
Чорт.
Я зав'яжу.
Дякую.
Але ти ще можеш піти в коледж.
-Думаєш? -Так.
Допоможи. Дупа затерпла.
-Готовий запускати змія? -Аякже. Давай.
Ходімо.
Я не була впевнена.
Тато хотів, щоб я вчилася.
-У коледжі? -Так.
Виявилося, що це класно.
Тобі б сподобалося.
Ідея навчання в коледжі хороша.
-Правда? -Так, думаю, це класно.
А що б ти вивчав?
Раніше я малював.
-Пам'ятаю. -І досі трохи малюю.
Може, якесь мистецтво. Не знаю.
Кльово було б.
Денні Салліван, відомий художник.
Звучить.
Ніколи не знаєш.
Усе можливо.
Давай! Біжи, любитель зміїв!
Ой, капець.
Чорт. Бо…
Капець. Чорт.
Давай. Бігом!
Тепер офіційно. Я – любитель зміїв.
Я ж казала.
Ще хтось є вдома?
Надіюся, ні.
Стули рота. Тобі не личить.
Висуши, будь ласка.
Так, мем. Хочеш пива?
А є щось міцніше?
-Аякже. Давай я… -Стривай. Над холодильником?
-Так. -Я запам'ятала з вечірки.
Надіюся, вдома таки нікого немає.
Так.
Боже.
Аннабель, знайшла?
Аннабель?
Це ти малював?
Так, але там нічого такого.
-Просто… -Денні, вони шикарні.
-Справді? -Так. Чорт. Так. Ого.
Це мама.
Ух ти.
Хтось іде.
-Я нічого не чула. -Бери штани.
-Бери штани. Давай. -Добре.
-Бігом. -Штани!
Знаєш, хто такий Люсьєн Фройд?
Це художник.
Можна завтра сходити в бібліотеку.
Покажу тобі альбоми.
Залюбки.
Справді?
Так.
Добре.
У тата є друг, викладач мистецтва в Баруху.
Можна йому показати?
Справді?
Постійно це повторюєш.
Постійно це відчуваю.
Усе добре.
Ти дуже гарно малюєш.
Дякую.
Усе добре.
-Я спочатку в душ. Добре? -Так.
Добре.
Позичиш футболку?
Так. У шухляді.
Добре.
Не в тій. Вибач, у тій… Так.
Що в тебе там? Порножурнали?
Денні?
Денні, що сталося тієї ночі?
Ми просто заснули.
Та ну, Денні.
Що сталося в тому домі?
Де ти заникався, фрік?
Ти мені носа розтрощив.
Ох, чорт. Аннабель.
Аннабель.
-Аннабель, вставай. -Що?
-Що таке? Все добре? -Тихо. Вставай.
Ден, ти де?
-Хто це? -Неважливо.
-Що діється? -Лізь у шафу.
-Денні, ти мене лякаєш. -Усе добре.
-Лізь у шафу. -Що це… Скажи.
-Що коїться? -Аннабель.
Замовкни. Будь ласка.
Він прийшов по мою душу, не по твою. Сиди тут.
З тобою все буде добре.
-Тихо. -Добре.
Я чую, що ти нагорі!
Я прийшов по свій ствол і твою довбану шкуру!
Чорт.
Анджело, я віддам револьвер.
Забирай. Я тільки… Чорт. Бляха.
Вибач. Мені шкода. Мені д…
Шкода тобі?
Шкода тобі, гівнюк? Ти в мене пошкодуєш.
На твоєму місці я б не ховався.
Ти собі тільки гірше зробиш.
-Що у нас тут? -Ні!
-Бляха… Так. Заткнися. -Ні!
-Денні, револьвер. -Ти хто така?
-Денні! -Що у нас тут?
-Ти це шукав? -Не треба.
Ні, будь ласка.
І хто тепер падло?
-Хто тепер падло? -Ні.
Ні.
Ти падло.
Ти всцявся.
-Тікай! -Добре.
Ти в безпеці.
Аннабель, усе добре.
Ти в безпеці. Він пішов.
-Усе добре… -Не торкайся мене.
-Не… Відійди від мене! -Ти в безпеці. Що…
Відчепися!
-Прошу. -Не лізь до мене!
-Відчепися! -Дурне хлопчисько!
-Приніс у мій дім зброю? -Іцхаку…
Нащо? Подивися, до чого ти мене змусив!
-Що за галас? -Він приніс револьвер!
Це для мене.
Ти теж причетна?
Ти порушив мої правила. Мусиш піти.
-Іцхаку. -Вибач.
Не виганяй мене.
Сьогодні.
Обоє.
Вибач.
Вибачення дах над головою не тримає.
Чорт.
Гей.
Денні, чого ти й досі стирчиш у тому будинку?
Іди додому. Мама скучає.
Усе обговоримо.
Ну, як знаєш.
Вибач.
Не змогла переконати, щоб і тебе залишив.
Може, й правильно ти револьвер дістав.
Справді?
Ви відчували маніпулювання
з боку Аріани? Вона нав'язувала вам свої бажання?
Тоді ще не відчував.
А тепер?
Можливо.
А якби все скінчилося?
Якби ж.
Якби я знала, що він більше не прийде? Ніколи?
Ну, тоді ти змогла б нормально жити.
Так.
Іцхак усе ховає в шухляді зі шкарпетками.
Уявляєш?
Це ж про всяк випадок.
А якщо я не чекатиму?
Налякаю його перша, щоб знати, що він більше не повернеться?
Просто налякаю.
Але як слід. Ніхто не постраждає.
Тільки налякати, так, як він лякав мене.
Але сама я не зможу.
Ніхто вам цього не розкаже, але, коли робиш щось божевільне,
тобі це не здається божевільним.
То який саме був план?
Помахати револьвером. Стрельнути над головою.
Налякати його.
Той інцидент з Анджело, Іцхак вас вигнав…
Може, ви відчували, що дійшли до краю?
Може, була внутрішня потреба напасти?
Ви знов описуєте все так, наче винен тільки я.
Я був не сам. Ви ж знаєте.
Дякую.
Аріана сказала, де його шукати?
Її ґвалтівника?
Сказала, що він після роботи ходить у букмекерську контору.
Невже вас це не дивує?
Ні, а повинно? Багато людей роблять ставки. Це…
Я думав, це випадковий збіг.
Хто це був?
Гей! Стій!
Денні, хто це був?
Марлін.
Денні, як так могло статися?
Денні, чого стоїш? Стріляй!
Я спитаю ще раз.
Як ґвалтівником Аріани міг виявитися ваш вітчим?
Я не знаю.
Я подумав, що Марлін міг знати її батька.
Ви з Аріаною жили в одному домі. Як?
Випадково?
Це так малоймовірно, правда?
Денні, ви ж напевно задумувалися.
-Як таке могло бути? -Що я повинен вам сказати?
Ви нічого не повинні.
Що все від початку було сплановано. Так?
А якщо й так?
-Що? -Сплановано. Для чого?
Візьми це. І паспорти.
Піди й знайди батька.
Хіба не очевидно?
Це те, що вони від мене хотіли.
Відколи приїхали в той будинок,
хотіли, щоб я знайшов батька.
Тому я так і зробив.
ЯКЩО ВАМ ЧИ ЗНАЙОМІЙ ЛЮДИНІ ПОТРІБНА ПІДТРИМКА,
ВІДВІДАЙТЕ САЙТ APPLE.COM/HERETOHELP
Переклад субтитрів: Олена Любенко