Jag ska fråga honom om jag kan...
Du ska intervjua de pratande huvudena.
Jag vet inte om jag kan hålla mig för skratt.
Han kommer att veta.
Även om jag inte skrattar vet han att det är ett skämt.
FaceTime Matt Wolf.
Ringer till Matt Wolf.
Hej, jag har en liten fundering.
Vad tycker du, jag skulle vilja
ha mina egna frågor att ställa
i intervjuerna med huvudena.
Om jag är där, och när du gjort din grej,
eller varannan fråga, kanske jag kan ställa en?
Du vet nog svaret redan.
Gillar du inte den idén?
-Nej. -Varför inte?
Jag gillar att du preppar mig med sånt som du tror vore bra historier
som jag kan använda i intervjun.
Får jag inte ställa frågorna själv?
Nej.
Låt mig göra det, men med din feedback medan jag preppar.
Herregud!
Vad skulle gå förlorat om dokumentären inte gjordes?
Varför vill jag göra den?
Är det ett bättre sätt att fråga, eller är det en annan fråga?
Vad tycker du?
Du är ingen psykolog. Du får inte säga sånt.
Jag ska inte ta reda på det. Du ska berätta och leda mig.
Om du inte valt att göra en dokumentär
och använda dina tusen timmars film och tiotusentals foton,
hade en del av det, eller det mesta, aldrig setts.
Okej.
Om mitt material aldrig ses bryr jag mig inte.
Eller? Är det sant? Kanske inte.
Jag har samlat på saker
i åtminstone 50 år,
sen jag var tonåring.
Jag bestämde mig för att ta fram alla grejer
och flytta dem till en plats,
och göra det projektet till en del av dokumentären.
Och voilà, se vad som hände.
Det är överväldigande
att se hur mycket grejer det är när allt är samlat här.
Men det är så kul att packa upp allt från det förflutna.
Paul Reubens dog den 30 juli 2023.
Filmskaparna visste inte att han kämpat mot cancer i sex år.
Innan hans död blev Paul intervjuad i 40 timmar.
Folk känner mig fortfarande inte. Mina vänner känner mig,
men jag vill att allmänheten känner mig.
Jag tror att det är dags att jag...
...blir mer känd och förklarar mig själv.
Desi sa alltid till Lucy: "Du har en del att förklara."
Jag tror att folk kanske tänker så om mig.
Eller jag önskar att de tänkte så, och jag vill besvara några av deras frågor
om vem jag verkligen är, och om min berättelse,
och hur allt...gick till.
Titta, Pee-wee Herman går på lina mellan World Trade Centers.
Titta här.
Det är otroligt.
-Herregud! -Det är farligt.
Han faller.
Live från New York, Saturday Night.
Vill du vara galaxens härskare
Vill du vara kung i universum
Det fanns inte ett ögonblick på 80-talet då det inte var supercoolt att vara jag.
Jag är så kåt på kändisar.
Jag heter Pee-wee Herman.
Det är nåt som är så spännande och roligt med framgång.
Pee-wee, du är så söt.
Du är det, men vad är jag?
Om jag gick på fest kom folk fram till mig och svansade.
Jag tog checken jag fick för Pee-wees stora äventyr
och signerade den, och det var handpenningen för mitt hus.
Det var två saker med huset som var så intressanta och som övertygade mig.
En sak var att jag tittade över kullen bredvid huset
och såg en hjort med jättestora horn.
Jag trodde nästan att jag inbillade mig.
Jag visste inte att det fanns hjortar i Los Angeles.
Och det fanns en pool,
och jag gick till kortsidan där dykbrädan var.
Jag såg upp och insåg att man kunde dyka från brädan
och samtidigt se Hollywood-skylten.
Det var därför jag köpte det.
På premiären för Pee-wees stora äventyr
kom en CBS-chef fram och sa: "Vet du vad?
"Vi är väldigt intresserade av att göra ett barnprogram med Pee-wee."
"Jaså?" sa jag.
Det är dags för din teckningslektion nu.
Kom.
Jag tänkte alltid att jag skulle ha ett kvällsprogram.
Det är två saker som saknas här.
I The Pee-wee Herman Show
var det alltid anspelningar, och en mer vuxen smak.
Jag vet. Örhängen.
Nej, Pee-wee.
Jag hade aldrig tänkt på att leda ett barnprogram,
men det lät rätt.
Tanken på att påverka barn
på det sätt som tv hade påverkat mig som barn
kändes så spännande.
Jag tänkte: "Det här är en guldchans, att influera och synas överallt."
CBS föreslog en produktionspartner.
Vi såg en del saker de gjorde och personerna de jobbade med,
stop-motion-film och sånt.
De tänkte sig 90 procent animerat och 10 procent
där Paul Reubens presenterade animationen.
Jag tror att producenterna försökte få sin vilja fram,
och jag upptäckte snabbt att det var Paul som bestämde.
Vid nåt tillfälle sa jag:
"Hämta Gary Panter. Det här är löjligt."
Paul trodde på min konst från början.
Jag hade förberett mig för det här jobbet hela mitt liv.
Jag gick dit, och de anlitade mig
eftersom Paul sa nej till deras teckningar.
Jag ville ha Ric Heitzman och Wayne White, så jag tog med dem i teamet.
Vi tecknade och tecknade.
Vi var underground-tecknare.
Vi satt i ett litet rum och rökte gräs och tecknade hela dagen.
Det var ett drömjobb.
Jag, Gary och Rick gjorde hundratals, kanske tusentals teckningar,
för Paul ville se många alternativ.
Han valde alltid mina konstigaste grejer,
och det var kul, för det brukar vara tvärtom.
Alla var liksom nya och tänkte: "Nu gör vi en show."
Det var nåt ostadigt och oskuldsfullt över det hela,
och det kändes bara rätt.
Jag träffade Wayne White som dockspelare.
Han skrev ett brev till mig och sa:
"Kom till New York och jobba på ett program för Pee-wee Herman."
Alison.
Jag provspelade och visste att det skulle bli speciellt.
När vi sen började blev det bekräftat.
Första gången jag såg Stolis och gick förbi,
tänkte jag: "Tack och lov ska jag inte vara i den där."
Så jag hoppade in och spelade, och det var en komplicerad docka.
Jag hade en pytteliten walkie-talkie-skärm inne i Stolis.
Så jag kunde se vad som hände.
Nåt av det bästa med Pee-wee's Playhouse var att de inte såg ut som mupparna.
Stilen var mer konstskola eller tecknad serie.
Gary var den han vände sig till.
Gary var lekstugans medvetenhet. Han var designgurun.
Lekstugan är som en leksakslåda, och man flyr in i en pop-art-värld.
Det öppnade verkligen sinnet.
Som konstnörd försökte jag se framtiden genom att titta på historien.
Gary var en visionär och kunde skapa världar.
Jag kunde bara säga: "Designa lekstugan."
Det var därför det funkade. Om man har sån vision
kommer hela världen samman på ett sätt som gör den verklig.
Inledningen var en flygfilmning. Det var inte enkelt.
Inget gick snabbt som nuförtiden.
Två gånger om dagen i sju veckor
tog vi en svartvit film och visade den för Paul.
Han såg nån rörelse som inte var bra, och sen kom vi tillbaka på eftermiddagen,
och då sa han: "Nej, ni ska gå upp här.
"Ni ska gå ner här."
Och varje gång blev det bättre.
Jag ville att inledningen till Pee-wees Playhouse skulle kännas...
Jag ville dras in i tv:n och slukas upp av världen,
och allt annat skulle försvinna,
så att man var helt trollbunden.
-Kom in och sätt dig hos oss -På Stolis!
Låt det roliga börja Det är dags att släppa loss
Pee-wee är så glad För alla hans vänner sitter på rad
-Det är ni! -Ha skoj i Pee-wees lekstuga
Det hörs en lustig rytm från Docklandet
Vad är det?
Hunden, katten och kycklingen Är Dockbandet
Han har pratande fiskar Och en ande i flaskan
Allt är koko i Pee-wees lekstuga
Nu har vi sagt som det är
Det blir en morgon här Med knasigheter och galenskaper
Allt är koko i Pee-wees lekstuga!
Ska man göra ett barnprogram måste det vara riktigt bra.
Hej pojkar och flickor.
Jag, Globis och Magiska skärmen går igenom gammalt skräp.
Hej pojkar och flickor.
Titta, en av mina favoritskivor.
Minns du den här, Globis?
Jag älskar den.
Jag tar det.
Jag kunde ge en vacker, otrolig gåva till barn.
Pee-wee's Playhouse. Vem pratar jag med?
Hej Pee-wee!
-Hej barn. Vet ni vad? -Vad?
Jag ska ha kalas, och ni är bjudna.
De kunde hoppa in i tv:n och in i en värld som var så vacker och så kul.
Kom in.
-Hej Elvis. Hej Cher. -Hej Pee-wee.
Vi har en ny medlem.
Jag trodde nästan att jag var inne i en tecknad serie.
Jag vet inte varför de tyckte att jag skulle passa in.
Ja, du vet, en liten Paul Giamatti.
Att vara på inspelningen var det mest spännande jag nånsin gjort.
Jag fick vara mig själv.
Dagens hemliga ord är...
"Kul". Dagens hemliga ord är "kul".
-Vill ni gå ut och leka med Pterri? -Det låter kul!
-God morgon Stolis. -God morgon.
Jag såg verkligen fram emot att få spela miss Yvonne.
-God morgon herr Fönster. -Hej Miss Yvonne.
God morgon pojkar och flickor.
Hon var alltid snäll och öm,
och hon ville alltid att alla skulle vara glada och vackra.
-Det här är nya mrs Steve. -Få se. Få se.
Okej.
Du har rätt. Jag är vacker.
När man känner sig vacker är man vacker.
Jag kom till provspelningen.
De sa: "Det här är Paul", och jag sa: "Åh, hej."
Det var en liten, mager kille
med långt hår, mustasch, getskägg och avklippta byxor.
Han såg ut som en avdankad 60-talsskådis. Jag förstod inte att han var Pee-wee.
-Varsågod. -Åh, brev från brevvänner!
Det jag älskar med Reba är att hon var den enda normala i teamet.
...sitta och bli torr vid lägerelden?
-Vilken lägereld? -Den där.
Jaha den. Nej, jag blir ändå blöt igen.
Hon var den enda som såg det konstiga i lekstugan.
Vem vill ha en Tootsie Roll? Okej. Där.
Första gången jag såg Paul som Pee-wee var nog
1980, 1981 på Groundling Theatre,
och jag fattade inte.
"Vem är den lilla mannen med fluga,
"och varför slänger han Tootsie Pops och Tootsie Rolls på folk?"
Nån ringde mig: "Pee-wee Herman vill att du spelar cowboy."
Jag hade ingen erfarenhet av performancekonst.
Jag hade ingen erfarenhet av att uppträda inför barn.
Cowboy Curtis var ingen vanlig cowboy.
Det var nog för att han
var lika mycket outsider och lika annorlunda som Pee-wee.
Tack, Jambi.
Här borta, Pee-wee!
Jag ville lära barn om att inte alltid rätta sig i ledet.
Man kan vara nån som inte rättar sig efter samhällets regler.
Man kan göra motsatsen. Man kan göra vad man vill.
Det var mycket i Pee-wee's Playhouse, där jag tänkte, varför inte?
Jag tar på mig min mammas högklackade och går runt,
för det är det jag vill.
Baklänges.
Tog jag på min mammas högklackade? Ja, det gjorde jag.
Oj, oj, vilken måne.
Jag kände redan från början
att nåt jag kunde göra, som kunde vara viktigt och subliminalt
var att göra programmet väldigt inkluderande,
utan att kommentera det på nåt sätt.
Captain Kangaroo,
Soupy Sales,
Howdy Doody. Inte i nåt av de programmen kände jag mig jag representerad.
Så att jag fick möjligheten att vara del av en show
som små svarta barn skulle se och tänka:
"Det finns en bild av mig här."
Det är stort för mig.
Han reser sig från graven för att fylla natten med skräck.
William Marshall hade spelat huvudrollen, Blacula.
Draculas själsbroder.
För många svarta skådespelare som var med i programmet
var han en rockstjärnegud.
Pojkar och flickor, lekstugevänner,
cowboyer, och folk som badar bubbelbad,
låt den tecknade serien börja.
Vi la in en spansk tecknad serie som hette "El Hombre".
Jag ville att den skulle se ut som sammetsmålning.
Folk sa till mig hela tiden:
"Den måste undertextas." "Varför det?" sa jag.
Penny var där. Hon skulle vara feministen.
Vi intervjuade sjuåringar och animerade deras berättelser.
Hej. Jag heter Penny.
Barn borde få bestämma vart de vill flytta
och hur de vill bo.
Inte att de vill lägga sig ett på natten,
eller bestämma om de ska gå till skolan eller ej.
Jag menar att föräldrarna inte ska säga: "Vi är föräldrar, och vi betalar hyran."
Vi betalar hyran.
Jag ville vara pedagogisk "under täckmantel",
så att man inte ens insåg att det var nåt pedagogiskt på gång.
Föräldrar ska inte bestämma över barns liv.
De behandlar barn som om de vore barn.
-Randy, vad gör du? -Inget. Jag röker. Vill du ha?
Nej, Randy, jag röker inte. Det är ohälsosamt att röka.
Och? Jag ser ju cool ut.
Nej, du ser inte cool ut, Randy.
Du ser dum ut. Du är ju redan cool.
Tv på lördagsmorgnar
var inte bara lite laglöst, det var extremt laglöst.
Det var vilda västern.
Vi kunde göra precis vad vi ville.
-Puh. -Mår du bra, Miss Yvonne?
Jadå. Tack, Pee-wee.
Och tack ska du ha, bjässen.
Jo, Pee-wee, när man ska laga mekaniska saker där hemma,
är det alltid bäst att anlita en kunnig reparatör.
Han har rätt verktyg, och han vet hur man använder dem.
Johnny, kan du komma förbi hemma hos mig?
Det finns säkert nåt som behöver lagas.
Annars kan vi ha sönder nåt.
Jag skapade sånt som skulle gå över huvudet på barn.
Om det inte gjorde det hade barnet
lärt sig nåt, antingen från dig som förälder, eller från gatan.
Att ha ett barnprogram på lördagsmorgnar
verkade omstörtande på ett excentriskt, artistiskt, coolt, bra sätt.
Har du tvättat händerna?
Duktig vovve!
Jag ville använda nåt jag älskade
med de tidiga Andy Warhol-filmerna som jag tyckte hade bra idéer.
En hund fick komma in i lekstugan,
och vi filmade honom i två minuter när han åt ur en matskål.
Tack, Miss Yvonne.
Vi har en inomhuspicknick mitt i natten.
Jag hade lite fruktsallad kvar i kylen.
Jag kände att jag kunde gå i bräschen och säga:
"Det är okej att vara annorlunda och kreativ."
-Jag älskar fruktsallad. -Gift dig med den då.
Okej, det ska jag göra.
Tar du, Pee-wee Herman, den här fruktsalladen
till din äkta maka,
att älska och vårda
i nöd och lust tills döden skiljer er åt?
-Gör du det? -Ja.
Det är inte bara okej att vara annorlunda. Vi hyllar det dessutom.
Hej. Medan ni såg tecknad film
tog jag en vanlig potatis och stack några pennor i den.
Jag gjorde ett djur som ser ut så här.
Efter första avsnittet av Pee-wee's Playhouse
fick jag en kommentar från tv-kanalen.
Jag var kreativ. Jag använde min fantasi.
Det kan ni också göra hemma.
"Du får inte sticka pennor i potatis."
"Varför det?" frågade jag, och då sa de: "Okej då, du får det."
Under fem säsonger av Pee-wee's Playhouse fick jag fem kommentarer.
Jag stod på mig. "Det här är jag, jag vill göra det här."
Jag var på rätt plats vid rätt tidpunkt.
Vilken rolig lū'au.
Jag hoppas att ni hade roligt.
Aloha.
Första säsongen filmades på ett loft i SoHo.
Producenterna ville inte lägga pengar på en riktig studio.
De ville hålla kostnaderna nere.
Programmet gjordes trots produktionsbolagets vilja.
Det var så galet att Paul portade dem från inspelningen.
Eftersom vi fortfarande filmade
var jag inte där när de klippte ihop programmet, så jag hade inte sett det.
Inför första avsnittet satt vi uppe hela natten.
Det skulle visas kl. 9.00 på lördagen,
och de ringde mig: "Var är programmet?"
Vi var klara runt kl. 5.00 eller 6.00.
Jag minns att jag och Rich Abramson gick till CBS
med filmrullen, och vi gav den till dem och sa:
"För satellitsändningen."
Det var 20 minuter innan sändning.
Jag var så spänd på att få veta om det var okej.
Jag hade höga förhoppningar, och tack och lov blev det bra.
-Knack, knack. -Vem där?
-Handen. -Vilken Handen?
Han, den som pratar.
Jag hade mina egna anteckningar.
"Det här måste åtgärdas. Det här ska jag göra."
När programmet visats ringde kanalen på måndagen och sa:
"Tittarsiffrorna är höga. Kritikerna älskar det. Det är succé."
Vi nådde nåt i folks medvetanden som väntade på att få komma fram.
Det var inte bara fyraåringar som tittade.
Det var collegeungdomar. Det var pundare. Alla tittade.
Det var en bomb som släpptes 1986 i tv-världen, som exploderade.
Jag märkte inte riktigt att programmet var en sån succé.
Det var flera veckors jobb kvar. Det var inte över.
Jag sa: "Jag kan inte göra det så här längre.
"Jag vill vara i Los Angeles, i en studio där allt är professionellt."
Och så blev det.
Jag fick precis en påminnelse om att skriva ett födelsedags-sms.
I dag är det en stor dag,
för det är tolv födelsedagar i dag, bland andra min ögonläkare.
Jag har skickat giffar hela dagen, varannan till var tredje timme,
från soluppgång till solnedgång från att jag klev upp.
Du verkar upptagen. Du får vänta en minut för
jag är väldigt upptagen med mina sms.
Herregud, varför gör jag ens det här? Det har blivit...
Och nu messar folk tillbaka. "Haha, vad kul. Jag älskar dig, Paul."
"Att du en minns min födelsedag."
Det är det jag inte kan lista ut...
Pee-wee Herman blir hyllad på Hollywood Walk of Fame.
Det var kaos på Hollywood Boulevard
när hundratals fans och mediapersoner vällde in på gatan
för att se Pee-wee Hermans stjärna avtäckas på Walk of Fame.
Det var inte jag som fick en stjärna på Walk of Fame.
Det var Pee-wee Herman som fick en stjärna på Walk of Fame.
Lite ironiskt, med det är logiskt.
Det namnet var mer känt.
Jag klagade inte. Jag klagar inte nu.
Jag har fortfarande nåt att vänta på.
En Paul Reubens-stjärna. Jag nämner det bara.
Okej, håll käften!
Alla som jag trampat på för att nå toppen
kan komma hit varje dag och trampa på mig.
Tack.
Hela mitt liv handlade dygnet runt om Paul Reubens och Pee-wee Herman.
Vi blev goda vänner, vi var alltid tillsammans.
Precis som alla goda vänner bråkade vi ibland.
Det var en hel del spänningar mellan mig och Rich.
Produktionen i New York var så ansträngande,
och jag klandrade till viss del Rich.
Paul blev berömd snabbt.
Jag tror att han fick en del riktigt dåliga råd, som han följde.
Jag tyckte att mitt avtal var till min nackdel,
att jag gått med på ett avtal som inte var det smartaste.
Jag gav honom själ och hjärta, och plötsligt sa han: "Det var allt."
Jag gick från inspelningen och tänkte: "Han vill inte jobba med mig längre."
Jag lämnade mötet och ringde en advokat, och vi stämde varandra ett par år.
Det var förödande. Det tog lång tid att komma över det.
Jag vet inte om jag har gjort det helt.
Paul hamnade i konflikt med de flesta han jobbade med.
Det var sån han var.
Han var perfektionist och fast besluten att göra nåt som betydde nåt.
Det krävs även negativ energi för att komma dit.
Vissa blev offrade.
Allt är transaktionellt.
Paul kan vara långsint. Han var sen att förlåta.
Det här vill jag göra på Saturday Night Live.
Jag vill göra "Playhouse 90", intensiva 90-sekunders draman.
Som: "Johnny, Johnny, snuten är här!"
"Håll käften. Jag försöker tänka." Såna saker.
Under den här perioden var Phil Hartman min bästa vän,
men vi jobbade tillsammans för Pee-wees skull.
När han kom med i SNL var det en enorm möjlighet.
Det är Saturday Night Live med Phil Hartman.
Han sa: "Jag ska vara med i SNL och vi startar."
Hej kapten Carl.
Jag ville inte förlora den underbara karaktären, men det gjorde jag.
Vi umgicks inte längre.
Han tog sig till toppen och blev en stjärna på SNL. Kul för honom.
Så, ja. Jag gick vidare.
Jag kände mig som en karaktär i Illusionernas stad eller nåt.
Det var showbusiness.
Jag hämtar min fiol.
Hej Coco.
Jag bara jobbade, jag hade knappt nåt socialt liv.
Jag hade knappt nåt liv utanför jobbet.
Det var så mycket som pågick professionellt och kreativt
att jag behövde nån som tog hand om allt det andra.
Jag skulle säga att jag var mer involverad i
att påbörja landskapsplaneringen.
Jag planterade träd och kaktusar med Paul.
Jag tycker ändå att du ska åka till... vad sägs om Acapulco?
Lyft inte för tungt.
-De fixar det, John. -Låt Art göra det.
Han är en väldigt bra trädgårdsmästare.
Han kan få saker att gro ur pinnar.
Jag tänkte: "Här är nån som gillar samma saker."
All andlighet jag har har med naturen att göra.
Vi uppskattade verkligen världens växter och djur,
men framför allt här.
Vi matar fåglarna och ekorrarna.
Vi har fått väldigt mycket vilda djur.
Inte för mycket nu.
Kom, hjärtat. Kom igen. Kom mot mig lite.
Paul är en sån person som räddar spindlar.
Det är som att bo mitt i skogen, trots att det är mitt i Hollywood.
Det är nog för svagt ljus.
Hoppa i.
Warren Montgomery började jobba med mig
som assistent på inspelningen, och han jobbade med säkerhet.
Jag kände bara till honom.
Jag var för macho för att vara Pee-wee-fan.
Jag var ung och atletiskt. Jag framstod som stark.
Paul gillade nog det.
Jag stoppade inte kvinnor som ville slita av hans kläder,
men han trodde nog själv att det var så det var.
Med tiden blev jag mer som markkontrollen.
I början var det mer som: "Jag måste se till att behålla jobbet."
Sen fick han se till att behålla mig.
Ibland vore det fint med en assistent som man sa åt:
"Kan du fixa det här?" och hen sa: "Ja, det fixar jag."
Istället för att gå runt och ge mig en massa attityd.
Allison har jobbat för mig i nästan 40 år.
På många sätt är det som att ha en fru.
Vi var som en surrogatfamilj.
Warren och Allison var som en liten barriär,
inte för att hålla folk borta, men för att hålla dem lugna
eller bara hålla situationer under kontroll.
Samtidigt hade jag många hemlighetsfulla relationer.
Många kända personer
som kunde förlora på att bli identifierade som gay,
kanske hade gjort samma sak.
Vänta. Sluta en sekund.
Jag minns att jag tänkte:
"Det blir intressant att se vilken effekt det här får."
Jag visste att om jag höll tyst om det skulle det ha en viss effekt på mig.
Jag tänkte: "Ta på skygglapparna.
"Du ska inte ha nåt traditionellt förhållande.
"Du ska bara fortsätta med din karriär", och jag var extremt privat.
Börjar du lita på mig?
Nej.
Du missar poängen.
Om du tror att jag börjar lita på dig, glöm det.
Nej. Jag är sån. Jag litar inte på folk.
Så jag kommer nog aldrig att lita på dig.
Jag tror dig inte helt. Det finns viss tillit mellan oss.
Hur bevisar jag att jag inte litar på dig?
Du har rätt. Det finns pyttelite.
Ta inte åt dig för mycket.
Jag vill inte att du tror att jag litar på dig på nåt sätt.
Vi vore inte här om du inte kände lite tillit.
Du gjorde en dokumentär jag gillade. En av sex?
Känner jag att jag har kontroll när jag blir intervjuad? Ja och nej.
Du har frågorna.
Många av dem har du för att jag berättat saker, så där har jag kontroll.
Jag kan välja...
Jag kan välja vad jag ska säga åt dig att fråga
eller vad jag ska berätta och inte.
Jag kommer nog ut ur den här processen
och tänker: "Jag sa ju att jag kunde ha regisserat dokumentären."
På Bonnie's?
Okej, då gör vi det.
Jag var glad för möjligheten att göra en ny film.
Översta våningen. Rex.
Med Pee-wees stora äventyr fick jag inte erkännande för min kreativa roll,
och så ville jag inte ha det igen.
Jag var så besatt av cirkusfilmer,
och jag såg fram emot att få göra en egen.
Direkt verkade cirkusvärlden som en bra värld och bakgrund.
Vad säger du om att Gina skulle göra en scen?
Jag anlitade George McGrath från första säsongen av Playhouse
för att skriva filmen med mig.
Vi tittade på en massa cirkusfilmer
och sen försökte vi fundera ut hur min skulle bli.
Cirkusen har grund i verkligheten,
men ändå är det en låtsasvärld, en fantasivärld med gnistor och magi.
Jag har fått så många möjligheter att göra min egen grej.
Jag hade gjort en film. Jag hade en tv-succé.
Studion sa i princip:
"Följ Gud. Gör vad du vill."
Ja.
Nån klev fram och ville regissera filmen,
en regissör vid namn Randal Kleiser,
en mycket talangfull filmskapare.
Han hade gjort en liten film som hette Grease.
Jag var den officiella producenten,
vilket jag inte var för Pee-wees stora äventyr,
och jag var väldigt involverad.
Jag har svårt för att lita på folk.
Jag är inte en sån som bara följer med. Jag gillar att ha kontroll.
Jag sa: "Får jag flåsa dig i nacken, Randal, medan du regisserar?"
Och han var öppen för idén.
Ja. Det låter så bekant.
De största samarbetspartnerna från Pee-wees stora äventyr
jobbade inte med filmen,
men jag ville att den skulle bli fantastisk och överträffa förväntningarna.
Jag tänkte att jag går tillbaka till Pollyanna-idén,
där Pee-wee skänker glädje till en stad där folk har förlorat den.
Vi vill inte ha nån cirkus här,
och ni cirkusartister är inte välkomna här.
Stadsbor, lyssna på mig.
Ni börjar känna er sömniga.
Ögonlocken börjar kännas tunga.
Ni kommer att gilla cirkusen.
Det var många som skrev roliga saker
om Pee-wees relation till Dottie i Pee-wees stora äventyr.
Det finns mycket du inte vet om mig, Dottie.
Sånt du inte skulle förstå, sånt du inte kan förstå,
sånt du inte borde förstå.
Han verkar inte gilla sin flickvän, eller så försöker han komma undan henne,
så jag tänkte: Vad är motsatsen?
Pee-wee har helt klart stark könsdrift i Big Top Pee-wee.
Jag ville förstärka Pee-wee Hermans romantiska sida.
En sak jag fokuserade på ett tag
var att Pee-wees kyss med den kvinnliga huvudrollen
skulle vara filmhistoriens längsta kyss.
Jag hoppades att det skulle vara roligt att den bara fortsatte och fortsatte.
Fram till dess hade jag haft enorm kontroll,
och inte mycket inblandning eller input
från folk som jag jobbade med.
Det var lite tjafs med studion om hur lång kysscenen skulle vara,
för han styrde klippningen, de kunde inte korta ner scenen.
Det blev en situation där han kunde vara arrogant.
Det blev lite självsabotage, då han styrde allt i filmen.
Till slut gav jag efter.
Jag var så upprörd över att nåt jag jobbat så hårt med
och var så nöjd med, föll mig ur händerna.
Två av stjärnorna i Big Top Pee-wee var mr Pee-wee Herman och Valeria.
Så filmen blev klar,
och Paramount hade en fest med cirkustema till premiären,
och jag satt vid ett bord,
och alla människor, mina vänner och bekanta
och folk jag bjudit in, kom fram till bordet en efter en.
När den tionde personen sagt: "Miljöerna var så vackra!"
tänkte jag: "Folk gillar inte filmen."
Det tog hårt på mig.
Jag bara...
Den togs inte emot väl, och det väntade jag mig inte.
Det var första gången under min framgångssvit
som jag inte var Midas och gjorde allt till guld.
Måndagen efter premiärhelgen körde jag in på Paramounts parkering,
och det här låter påhittat,
men jag körde till min parkeringsplats
och nån höll på att måla över mitt namn.
Det kändes så hemskt och skrämmande.
Den nya filmen är mer traditionell, lite knas, lite cirkus, lite romantik.
-Han hade tappat magin. -Helt klart tappat magin.
Vi gav tumme ner till Big Top Pee-wee,
eftersom Pee-wees magi hade bleknat av verkligheten.
Första recensionen av filmen: "Big Flop Pee-wee."
Jag blev nog lite chockad, och jag var väldigt besviken.
Det kändes som ett stort misslyckande.
Jag går nu. Sa jag att jag går?
Det som lyfte mig ur det var att jag och John Paragon satte oss
och skrev Pee-wees Playhouses julspecial.
Vi skrev den snabbare än nåt jag skrivit tidigare.
Jag minns att det timme för timme och dag för dag
drog upp mig ur svackan
efter att min cirkusfilm inte hade gjort det den skulle.
Jul!
Hej allihop. Jag heter Pee-wee. Vad heter ni?
Välkomna till min julspecial med mig, Pee-wee Herman.
Det är jul i lekstugan Och vi ska ha så kul
God jul allihop...
Jag försökte återvända till
och influeras av varenda julspecial jag nånsin sett.
Har du med dig alla julklappar jag bad om?
Gästerna är mina favoriter, och alla tackade ja.
Titta, Little Richard på is.
Hej Pee-wee.
Great Gosh A'mighty!
En gäst var, hon har inte fått betalt än, det stod i kontraktet,
"Ingen betalning."
Cher.
Cher, har du haft en fin jul hittills?
Ja, Pee-wee. Julen är min favorittid.
Hej Pee-wee.
Hej Pee-wee. God jul.
Får jag vara med i din julspecial?
God jul allihop.
Magiska skärmen är min kusin.
God jul på dig.
God jul Oprah.
Jag har bakat nåt speciellt åt dig.
Fruktkaka.
Jag älskar fruktkaka.
Titta, allihopa.
En ny flygel i lekstugan, helt gjord av fruktkaka.
Ja, det finns gayreferenser i Pee-wee's Playhouse.
Jag säger det med allvar,
så att ni kan lägga på lite... Mörk musik, lite sting.
Jag skryter inte om mycket, men julspecialen är en del av popkulturen.
Välkomna tillbaka. Vi är snart klara med julgranen.
Jag är otroligt stolt över den och solar i dess glans.
Du, Pee-wee, vad önskar du dig?
Jag önskar att det blir fred på jorden
och att alla får en riktigt god jul
och ett gott nytt år!
När jag kom dit satt Paul i stolen.
Han satt i makeupstolen, och hade suttit där ett tag,
men han tog en tupplur och försökte ta igen sömn.
Runt den här tiden beställde CBS de sista två säsongerna,
säsong fyra och fem, tillsammans.
Det var många avsnitt under en kort period.
Jag var ett vrak.
Jag jobbade så hårt att jag inte hade nåt privatliv.
Det kändes så ensamt.
-"Till salu." -Åh, nej! Ska Pee-wee sälja oss?
Nej, Pee-wee skulle aldrig göra det.
Dessutom satt den i fönstret på lekstugan, så Pee-wee säljer nog bara lekstugan.
Vi skrev avsnittet "Lekstuga till salu".
Ska Pee-wee sälja lekstugan?
Och det var det sista avsnittet. Jag visste det.
Jag kände inte då att det var det sista avsnittet nånsin.
Jag kände bara att det närmade sig slutet.
Det är dags att säga hej då...
När jag var liten tog mitt favoritprogram Howdy Doody slut.
Det var min första dos av verklighet.
Hej då från oss till er.
"Vad är det här för värld?"
"Vad är det för värld som slutar sända Howdy Doody?"
"Vad är det för fel på allt?"
Jag ville ha nåt sånt.
Jag ville avsluta med en riktig knall.
Tack för att ni tittade, allihop.
Innan jag går vill jag säga hej då till var och en av er.
Hej då till dig och dig och dig.
Jag älskade att titta in i kameran och prata direkt till barnen.
Kom närmare,
närmare, ända fram.
Jag tog mitt jobb som barnprogramledare på så stort allvar.
Jag tänkte alltid att det som intresserar kommer att visa sig.
På många sätt blev det det här.
-God kväll, allihop. -God kväll, Cowboy Curtis.
Le mot kameran.
Jag var inte trött på att vara Pee-wee Herman.
Jag borde ha tagit lite semester från det.
Så jag åkte hem till Florida.
Det var sex eller sju år i rad,
och ytterligare 10 till 15 innan det, då jag var så besatt och driven.
Till stor del kunde jag kontrollera det.
Jag hade kontroll, tills jag plötsligt inte hade det längre.
Det var förmiddag och jag skötte om trädgården.
Han ringde hemifrån sig och var väldigt tyst.
Han sa:
"Du måste gå nerför backen till matbutiken
"och ringa mig från telefonautomaten."
"Vad menar du?" frågade jag, och han sa: "Gör det bara."
Han visste direkt att storyn snabbt skulle komma ut.
Skådespelaren Paul Reubens, mer känd som Pee-wee Herman,
har släppts mot borgen efter att har gripits för blottande
på en porrfilmsbiograf.
CBS meddelade i dag att de, efter händelsen,
inte kommer att visa de schemalagda repriserna av Pee-wee's Playhouse.
Komikern och tv-stjärnan Pee-wee Herman
fick leka bakom galler ett par timmar i dag.
Han anklagas för att ha blottat sig på en porrfilmsbiograf.
Han greps under en hemlig insats.
Poliserna konfronterade Reubens. Han sa: "Så pinsamt det här är."
Reubens sa att han var Pee-wee Herman och erbjöd välgörenhetsarbete.
Polisen grep Reubens.
Pee-wee Herman, en av de största bland b-kändisarna...
Han var normalt klädd för att gå på bio en eftermiddag för att se på film.
De visste inte direkt att de gripit en kändis.
Jag såg honom röra vid sitt könsorgan.
Enligt uttalandet är Reubens "känslomässigt förkrossad av skam".
Jag var med John Paragon. Vi kunde inte tro det.
Vi var upprörda och hade panik. Jag ville gråta.
Det var så hemskt.
Hermans advokat sa till en tidning: "När storyn släpps är hans karriär över."
Jag höll mitt sanna jag hemligt under väldigt lång tid,
och det tjänade mig bra, som jag ville, men sen gjorde det inte det längre.
Det slog tillbaka när jag blev gripen, och folk hade aldrig sett mig på bild,
annat än som Pee-wee.
Plötsligt hade jag ett förbrytarfoto som Charlie Manson.
Jag var inte anonym längre, och det var förödande.
Storyn skulle inte försvinna. Det var bara att acceptera.
Men han hävdade bestämt att han inte gjort det han anklagades för,
och fakta stämde inte överens med det de sa.
Skådespelarens agent gjorde ett uttalande som tillbakavisade alla anklagelser.
"Enligt Paul är polisens påståenden helt osanna.
"Han har aldrig blottat sig eller betett sig oanständigt."
Efter gripandet var Paul chockad.
Han ville bara att nån tog hand om honom.
Media parkerade utanför hans föräldrar.
Vi fick lista ut hur vi skulle få honom från Sarasota utan att bli sedd.
Paul hade tandprotes som förändrade hans mun, och han blev olik sig.
Med tandprotes och glasögon och avklippt hår
fick vi ut honom ur Sarasota.
Paul var vän med Doris Duke.
Han kontaktade henne och sa: "Jag behöver gömma mig ett tag."
"Självklart", sa hon,
och alla svor på att hålla tyst.
Vi tog honom till New Jersey, där han gömde sig ett par veckor.
Jag ringde honom varje dag,
för jag var rädd att han var självmordsbenägen.
Mina föräldrar sa åt honom: "Vi stöttade dig när det gick bra.
"Vi är fortfarande här för dig till hundra procent."
Det är chockerande vilka hemska, elaka saker folk säger och tror om mig.
Jag har rätt till en advokat. Jag har rätt att tiga.
Kan jag göra välgörenhetsarbete istället?
Pee-wee Herman kördes till sjukhuset i dag
efter att ha varit på halloweenfest som Edward Scissorhands.
Pee-wee Herman borde avrättas, för han höll på med barn.
Captain Kangaroo,
folk glömmer vad han levde med i flera år, flera årtionden.
Om man jobbar med barnprogram har man ett visst ansvar.
Folk litade på Pee-wee Herman.
Vi vill inte att våra barn umgås eller har nåt samröre med pervon.
Det är fortfarande en enorm fotnot. Folk sa till mig,
folk jag jobbar med, sa till mig:
"Allmänheten har väldigt kort minne."
Jag sa, och det här stämmer 30 år senare: "Allmänheten minns allt.
"Allmänhetens minne är som en elefants.
"Folk minns allt, så du lurar varken mig eller dig själv."
Det är så det är.
Trettio år senare märker jag fortfarande effekterna hela tiden.
När de till slut bestämde att han skulle flyga hem
satte vi svart plast för fönstren,
så att ingen skulle kunna titta in.
Det var nästan symboliskt för hur han försökte stänga in sig lite.
Pee-wee Herman ska veta att oavsett vad han gör privat,
är han alltid våra barns favorit.
Håll ut, Pee-wee. Vi älskar dig.
Du gjorde ett misstag. Än sen då?
Jag tror på dig. Ge inte upp.
Många ringde och ville ge honom lyckönskningar.
Låt dem inte trycka ner dig. Jag bryr mig inte om du är skyldig.
Paul vet nog vilka som inte ringde,
och han vet nog vilka som sa elaka saker om honom.
Han är grym mot de som hjälper honom mest,
och han har nåt tvångsmässigt behov
av att förstöra sånt som går bra för honom.
Blev du chockad när du såg att Pee-wee Herman blivit gripen?
Paul ringde mig, vi hade glidit isär sen jag började med SNL.
-Glidit isär? -Ja, vi pratade inte.
Av nån särskild anledning?
-Ni är osams, va? -Ja.
Varför? För att du hjälpte till att utveckla Pee-wee Playhouse,
men fick aldrig nåt erkännande eller pengar?
Delvis därför, ja.
Men du kunde ha stämt honom.
Ja, det kunde jag. Många har gjort det.
Många har ursäktat hans beteende, men inte jag.
Det är ett knepigt beteende.
Jag gick igenom många vedervärdiga, hemska känslor.
Jag blev en annan person.
Vi anlitade en PR-firma,
och pressen ville så gärna få en bild av honom.
Lösningen var att han skulle komma ut från en restaurang med en dejt,
och några utvalda pressfotografer fick veta det,
men ingen skulle veta att det var iscensatt.
Det förstörde för alla andra reportrar, för nu fanns bilden redan.
Nu handlade det om hur vi skulle få bort förbrytarbilden
ur folks minne.
Jag visste att det snart var dags för MTV Music Awards.
Mina damer och herrar, MTV presenterar stolt
nån som varit en vän under väldigt lång tid.
Jag var i mediatältet och han kom ut,
och reportrarna sa: "Är det verkligen han?"
Tack.
Tack!
Tack ska ni ha.
Test.
Test. Argh!
Tack så mycket.
Tack.
Hört några bra skämt på sistone?
Publiken på MTV Awards struntade i att han blivit gripen.
De såg honom som ett kreativt geni.
Pee-wee! Pee-wee! Pee-wee!
Andra stöttar Pee-wee.
De här personerna samlades framför CBS Television i Los Angeles
för att protestera mot att Pee-wee tagits bort från tablån.
Frige Pee-wee!
Media har korsfäst honom och fegisarna på CBS har dissat honom
innan han ens har dömts.
Pee-wee.
Folk kom ut för att stötta Paul.
Det var protester i hela landet.
Pee-wee har även en vuxen fanklubb,
men de vet att demonstrationen knappast ändrar nåt.
Hur många av er onanerade förra veckan?
Inte för att ursäkta det han kan ha gjort, men det är ju inte århundradets brott.
Han påstås ha gått på porrfilmsbiograf och "rört vid sig själv".
Skulle nån på ett sånt ställe bli chockad? Det händer mer på bioduken.
Målet för Paul var att slippa en plågsam rättegång.
Han hade tveklöst vunnit i rätten, men vi ville bara få ett slut på storyn.
Så det bästa var att inte bestrida.
Paul Reubens får 50 dollar i böter och gör en reklam mot droganvändning
efter att ha anklagats för oanständigt beteende.
Han var förhördes i rätten i dag.
Reubens är mest känd för sin roll som Pee-wee Herman.
Han greps i juli och anklagades för att ha blottat sig på en porrbiograf.
Han bestred inte anklagelserna.
Mr Reubens, jag frågar dig nu
om du förstår avtalet och avsägelsen du signerat.
Ja.
Förstår du att du avsäger dig alla rättigheter?
-Inklusive rätten till rättegång? -Ja.
-Har dina advokater förklarat allt? -Ja.
-Har du några frågor? -Nej.
Hur ställer du dig till anklagelsen?
Han bestrider inte.
-Han bestrider inte, fru domare. -Okej.
Min största fruktan är...
...och det som berör mig, inte avsett som skämt,
är hur jag framstår i det här narrativet och vad målet för mig är,
och inte att jag framstår som ett offer.
Det är väldigt enkelt
att vända på storyn, så att jag blir ett offer,
eller att jag är mannen bakom masken, en clowns tårar.
Jag känner till mycket av vad det är, och jag protesterar mot det.
Jag vill inte det.
Jag tänker lista ut ett sätt att resa mig över det
på samma sätt som jag känt mig tvingad
och varit tvungen att resa mig över det i verkligheten.
Åh, så vacker hon är. Hon är underbar.
Tack.
Elida föddes.
Hon följde med mig till jobbet varje dag.
Det var trevligt för Paul,
för han var redo att börja öppna sig lite mer,
att skingra tankarna och gå vidare.
Ja.
Jag minns när jag träffade Paul.
Vi hade gemensamma vänner. Jag var ett stort fan.
Det var efter att han greps, och situationen var så tung.
Han var skadad. Han var trasig.
Han var som en fågel som blivit påkörd.
Han kunde inte lämna sitt hem i en minut.
Och det var ofta mörkt, han sov vid konstiga tider.
Jag åkte hem till honom och öppnade fönstren.
Jag kunde knappt ta mig in bland alla saker.
Jag försökte få honom att gå ut
för om kreativa personer som han inte jobbar, dör de.
Coco.
Innan Buffy the Vampire Slayer, klickade det mellan oss.
Det var hans första film efter gripandet, så i kontraktet stod det
att han fick vara så lik sin förbrytarbild som möjligt.
Är du nån knäppis, eller?
Det är coolt att se honom skydda sig själv på det sättet.
Du förstörde min nya jacka.
Döda honom mycket.
När Paul gjorde mig till vampyr fick vi ett livslångt band.
Vi har alltid haft en koppling. Vi är typ bundna till varandra för evigt.
Dokumentera hela situationen.
Det är sån här skit som kommer tillbaka.
Herregud. Jag fattar inte att vi... Filmar vi?
Han behövde sin familj.
Han behövde sin andra familj.
Han började träffa folk.
Han började skratta igen. Det var toppen.
Hoppa i.
Utmärkt.
Men jag ser ingen synkad simning.
Filma, Paul.
-Titta på mina byxor. -...några barn eller så.
Titta på mina byxor.
Vi började gå till secondhandbutiker och samlarställen och -möten
och bygga upp min kunskap om saker.
Jag uppmuntrade honom att ha ett museum, för han har så mycket otroliga saker.
Samlandet är nåt han verkligen älskar och den han är.
Ju mer tid vi tillbringade tillsammans, desto gladare blev han.
Han blev Paul igen.
Han är mest känd som Pee-wee Herman.
För första gången är han med i en talkshow som sig själv.
En applåd för Paul Reubens.
Tack för att du kom.
Jaha...
Du brukar vara med, eller har tidigare varit med som Pee-wee.
Är du lite nervös?
Nej. Nej, du är inte nervös.
Kommer du att prata alls?
KANSKE
Folk vill veta hur du är som person, så du måste prata.
Okej.
Vad bra. Det är vad vi kallar en början.
-Men det lät som Pee-wee. -Gjorde det?
Det låter som Pee-wee, inte som Paul.
Nej, det här är min riktiga röst.
Åh, väldigt... Åh.
Paul hade aldrig fått uppmärksamhet för nån annan roll än Pee-wee.
Det var ett definierande ögonblick.
-Kom igen. Snabbare. -Okej, Andrew, dags att dö.
Bra idé, miss Brown. En självmordspakt. Slit halsen av mig.
-Vad pratar du om? -Gör det bara!
Paul var en kreativ person och han var i Hollywood.
Och det var toppen.
Jag minns när vi passade ut peruker och skapade en ny look.
En applåd för Paul Reubens.
Han utvecklade olika rollfigurer.
Han kunde även gömma sig, inte bakom Pee-wee,
utan kasta sig in i nåt helt nytt.
Barbie.
Maria.
George.
Barbie, vilken godbit. Han ser ut som en Ken-docka.
Ken och Barbie. Herregud, det är perfekt.
Jag gick på premiären av Blow med Paul.
Han hade äntligen självförtroende.
Alla var där.
Det var Hollywood, stort, och Paul var tillbaka.
Du får fina recensioner för Blow.
-Folk är väldigt positiva... -Filmen är jättebra.
Och du spelar en intressant rollfigur, en bisexuell hårfrisör.
Var du tvungen att göra efterforskningar?
-Jag kunde lite om att klippa hår. -Okej.
Paul och jag var tillsammans hela tiden under ett par år.
Det var nog vissa som höjde på ögonbrynen.
Jag lät det vara tvetydigt, för jag gillar när folk spekulerar.
Jag gillar det mystiska.
Vi följer med Paul
när han tar på sin... Där är han.
Du ser jäkligt stilig ut, vet du det?
-Här är min 'mani. -Jag ska backa.
I gamla tiders Hollywood blev folk matchade.
Det var som ett arrangerat äktenskap,
och Paul var min pojkvän.
Folk kanske säger: "Du vet väl att han var gay?"
Ja, än sen då?
Jag växte upp med det livet.
Jag behövde aldrig kategorisera nåt, för ingen annan gjorde det.
En dag gav han mig en vänskapsring, en ring från en pojkvän till en flickvän.
Den var från ett snackspaket.
Vi visste att vi alltid skulle finnas där för varandra.
Titta på henne här.
Det hade gått tio år sen han blev gripen.
Den är så liten. Okej, det räcker.
Paul filmade Elton Johns video,
så jag trodde att det var en vanlig dag.
Plötsligt ringde en av grannarna och sa:
"Poliser kör fram till huset."
Det var nog 25 poliser i huset.
Jag blev livrädd. Jag visste ingenting om det.
Jag tänkte: "Herregud, vad händer?"
Skådespelaren som är känd som Pee-wee Herman utreds i kväll
efter att polisen konfiskerat hans konstsamling.
CBS News Mark Coogan har de senaste uppgifterna.
Harold, det gäller påstådd barnpornografi.
Efter en anmälan från en bekant till Reubens
genomsökte LA-polisen hans hem.
De sägs ha tagit med lådor med erotiska videor och bilder.
Paul ringde till mig och sa att det absolut inte var sant.
Han kände Jeffrey Jones,
och Jeffrey Jones hade anklagats för oanständigheter.
Personen som anklagat honom
hade varit hemma hos Paul med Jeffrey och några andra.
Den personen anklagade Paul för innehav av barnpornografi.
Då blev det så klart en polisrazzia.
Jag frågade rakt ut: "Vad fan är det som pågår?
"Vad har hänt?" Jag fick tydliga svar.
De hade hittat homoerotisk konst,
men alltså, "Ska ni förstöra nåns liv på grund av det?"
Jag åkte direkt hem till Paul i Hollywood
för att prata med polisen.
Det var en märklig sak att delta i.
Mest för att Pauls hem
på många sätt var som ett museum.
Han hade en ovanlig samling av saker,
däribland material som polisen bestämde sig för att beslagta.
Fotografiska samlingar av tidig gay-erotik,
däribland hundratals och tusentals gamla fotografier
och åttamilimetersfilm.
Vissa av lådorna hade inte ens öppnats.
Under husrannsakan
fanns inga indikationer på att Paul tittade på materialet.
Kort därefter fick vi ett samtal från Enquirer.
En story hade läckt till dem om polisrazzian.
Nu utreds skådespelaren Paul Reubens för påstådd barnpornografi.
Utredningen pågår, inget åtal har väckts och hans agent fördömer det hela.
Jag hittade exakta samma samlingar
i HBTQ-arkiven på några av landets största universitet.
Jag hade försvarat folk i fall med barnpornografi,
och det här var inget sånt.
...hemma hos Pee-wee Herman. ET var först ut.
Nu har vi nya uppgifter.
Pressen skrev inte särskilt mycket om fallet.
Vi bad folk att vänta på utredningen
och inte tro på det som läcktes.
Han får stöd från kändisar.
Courtney Cox och maken David Arquette kliver fram och stöttar honom.
Jag blev faktiskt förvånad, för de är stora Hollywoodstjärnor,
och de uttalade sitt stöd för Paul Reubens.
Paul bodde hemma hos oss,
och att kunna vara där under en sån jobbig period
var nog skönt för honom.
"Vi tar oss igenom det här."
Vad gäller Pauls sexuella läggning är han förtegen om den. Han är privat.
Paul är av gamla skolan och vill inte prata om sitt privatliv.
Jag sa: "Universum ber dig att leva ditt sanna liv."
Jag ville uppmuntra honom att komma ut.
Paul var inte ute i offentligheten då,
så han var en enkel måltavla.
Det var en homofobisk häxjakt.
Det finns en farlig uppfattning om pedofili och HBTQ-communityn.
Än i dag.
När en barnprogramledare anklagas för innehav av barnpornografi,
och de orden, Paul Reubens, Pee-wee Herman, barnpornografi,
hamnar i en rubrik är skadan skedd.
Det blev så tydligt
att de ville jävlas med honom.
Okej, bra. Okej. Vinka till Paul.
Polisen tog Pauls alla foton,
men när vi fick tillbaka dem visade det sig
att de tagit foton på min dotter, Elida, från när hon var liten.
De åkte till hennes skola och pratade med personalen.
Jag visste inte det förrän senare.
Jag blev tvungen att skriva på ett brev som lät Paul vara ensam med Elida.
Det var förkrossande.
Den allmänna åklagaren deltog i utredningen
efter husrannsakningen under kommande tolv månader,
och baserat på utredningen och granskningen av materialet och bevisen
beslutade de att inte väcka åtal.
I sista minuten, bokstavligen dagen innan
tidsfristen för att väcka åtal gick ut,
meddelade LA:s åklagarmyndighet att de tänkte väcka åtal
för ringa innehav av barnpornografi.
Vill ni prata om LA-mästare? Här är en du bör känna till.
Han heter Rocky Delgadillo.
Rocky Delgadillo var LA:s nya stadsåklagare.
Han var väldigt ambitiös
och hade meddelat att han fokuserade särskilt
på fall gällande övergrepp på barn.
Det blev mer och mer tydligt att det var politiskt.
Om Paul varit en vanlig medborgare hade han inte fått sån här uppmärksamhet.
Har den äran, kära Milton
Har den äran i dag
Hjälp mig att blåsa.
Hans pappas hälsa försämrades,
och när det hände åkte han till Florida.
När pappa blev sämre
hjälpte Paul mamma med allt.
Han bodde hos dem och tog hand om pappa de sista månaderna.
Pappa var macho, och det var nog ett problem mellan honom och Paul.
Paul jobbade på sin relation med min pappa.
Det var imponerande hur mycket han ansträngde sig och vad det gav.
Det var ett val som Paul måste göra.
Skulle han ställas inför rätta
och eventuellt bli rentvådd och få upprättelse,
men samtidigt dra till sig allmänhetens blickar?
Det beslutades att vi bokstavligen skulle hitta en mindre förseelse
som erkände att materialet var förargelseväckande,
men på ett sätt som ansågs obscent, inte nåt som rörde barnpornografi.
En månad efter att han åtalades för innehavet
och överlämnade sig själv, gick hans far bort.
Strax därefter var Paul tvungen att rentvå sitt namn inför media
för han hade inget att dölja.
Han behövde att nån trovärdig,
som Stone Phillips, skulle ställa de tuffa frågorna.
Hade du barnpornografiskt material?
Nej. Jag menar eftertryckligen nej.
Var går gränsen? Det är konst för dig.
Det kanske är stötande eller obscent för nån annan.
Jag drar väl gränsen...
Jag känner att jag bor i ett land där jag kan samla på vad jag vill.
Så länge jag inte skadar nån och inte utnyttjar barn,
borde jag få samla på vad jag vill.
När de gått igenom 30 000 bilder
gällde det i slutändan bara en bild i en gammal tidskrift.
De var överens om att det inte var en minderårig på fotot.
När de la ner åtalet om barnpornografi
var jag beredd att ta ansvar för min samling.
Vad innebar det?
Att jag sa och höll med om att det fanns obscena bilder.
Straffet blev böter på 100 dollar,
obligatorisk terapi, och ingen oövervakad kontakt med barn.
Under kommande tre år måste han registrera sig som sexförbrytare.
Man kan säga mycket om mig.
Du kanske gör det och många andra också.
Folk kan tycka att jag är konstig.
De kan tro att jag är galen
eller vad de nu vill tro om mig, det gör inget,
så länge ingen tror att jag är pedofil, för det är inte sant.
Paul klarar av mycket.
Det var en läskig period, och man måste
låta smärtan finnas där
och uttrycka den till viss del.
Det krävdes mycket arbete,
men Paul vet hur man återhämtar sig.
En applåd för Paul Reubens.
Jag är nyfiken. Det var ett tag sen du var Pee-wee.
Vi hittade en Pee-wee-kostym.
Det här är Pee-wee Hermans kostym,
och vi vill veta om du får på dig den. Tror ni det?
Nej, det går inte.
-Kom igen! -Jag kan inte.
-Prova. -Om ni bönfaller!
Bara...
Blir du Pee-wee när du tar på dig den?
Det handlar inte om byxorna. Jag har Pee-wee inom mig.
-Ja. Okej. -Du vet?
Paul fick möjligheten att bli Pee-wee igen, och han älskade det.
Jag tror att det var lite svårt för honom
att inse att han var äldre och att tiden hade gått.
Men han trodde nog alltid på Pee-wee.
Paul ringde mig och sa: "Vi ska göra programmet igen,
"och jag vill ha dig med."
"Allvarligt?" sa jag.
Här är post till dig, Pee-wee.
Paul, jag trodde att du ville ha en 25-årig brevbärare Mike,
inte en 60-årig brevbärare Mike.
Det är den vackraste kvinnan i Docklandet, Miss Yvonne.
När jag öppnade dörren och gick ut som Miss Yvonne,
kunde jag gjort vad som helst. Om jag kissat hade folk sagt:
"Vilket budskap Miss Yvonne hade. Hon kissade på scenen. Jag älskar henne."
Har vi redan fått veta dagens hemliga ord?
Ja, det har vi, Miss Yvonne.
Tusan, jag missade allt kul.
Kom igen, allihop, jag vill vara med!
Det var så kul, och det var en kärleksaffär med publiken
för de såg oss när de var barn.
Liveversionen av Pee-wee Show on Broadway var allt man kunde önska sig.
Jag träffade Paul
och hoppades att han skulle vilja göra ett Pee-wee-projekt,
och det tog åratal att övertala honom.
Det verkade finnas mycket ängslan
kring tanken på att ge liv åt Pee-wee igen i en film.
Vi skriver Pee-wee's Big Holiday.
Paul tillbringar för mycket tid hemma.
Han är inte ute så mycket. Han behöver ett äventyr.
Hej. Och jag hjälper till att skriva.
Han behöver göra en ny film.
Åh. Äppligt.
Coolt.
Det kändes alltid som att Paul hade gått igenom så mycket,
och därför blev det inget på flera årtionden.
För vänskap.
Som hans fans
ville vi ge honom självförtroendet att ge sig in i ett nytt projekt.
Och han älskade filmen.
Pee-wee! Pee-wee! Pee-wee!
Det var tumultartat. Folk blev galna över varenda skämt.
Jag sa ju det. Jag sa att det var bra.
Sen insåg man hur väl han kände sina fans
och vad de gillade och hans relation till dem.
Han fick ett fint tillfälle med så mycket uppskattning.
Hur hade du själv gjort den här dokumentären?
Jag hade tagit alla filmklipp under alla år
och alla foton jag tagit
och allt som folk inte får se nu,
allt det.
Jag hade gjort nåt drömlikt och väldigt...
Jag hade pratat lite till kameran och sagt:
"Jag vill att ni ser det här.
"Sen gjorde jag det här och det här. Jag, jag, jag.
"Sen blev jag gripen, och det var hemskt, och sen...
"Sen var livet schyst,
"och sen måste jag ta hand om
"människor som stod mig nära och hade det jobbigt."
Jag vet inte hur jag hade gjort den.
Det får vi aldrig veta, eller så får vi det.
Efter ett års filmande slutade Paul att samarbeta.
Han sköt upp en sista intervju om gripandena.
Jag mår inte så bra i dag,
för jag känner att jag inte har ditt förtroende
att regissera filmen.
Om det du menar är nåt större, det kanske det är.
Jag tänker så här: Är jag medregissör? Absolut inte.
Vill jag påverka mycket mer än vad du är van vid? Ja.
Men det här handlar om kontroll.
Ja, du har rätt.
Jag är också orolig för hur det ska fungera.
Hur blir det i klippningsrummet?
I vilken utsträckning har jag kontroll över hur du berättar min story
eller hur den framställs?
Jag lär få spel under klippningen.
Vi kommer att bråka om saker, och det kommer att bli knivigt.
Så jag vet inte om det kommer att funka eller inte,
och personen jag sårar mest är mig själv.
Är det värt att lägga ner filmen för det? Jag vet inte.
Paul gjorde aldrig klart den sista intervjun.
Dagen innan han dog spelade han in sig själv.
Mer än nåt ville jag göra en dokumentär
för att folk skulle se vem jag är
och hur smärtsamt och svårt det var att bli stämplad som nåt jag inte var.
När jag hörde nån kalla mig, jag säger det bara, en pedofil,
visste jag att det skulle förändra allt, både framåt och bakåt.
Jag ville prata om och få förståelse för
hur det är att bli föraktad,
att folk är rädda för en
eller osäkra på en eller inte litar på en
eller försöker bedöma ens avsikter genom ett filter som inte är sant.
Jag ville att folk skulle förstå
att ibland när det finns rök, finns det ingen eld.
Jag ville att folk skulle förstå att under hela min karriär
var allt jag gjorde och skrev grundat i kärlek
och i min önskan om att underhålla
och sprida glädje och kreativitet
till unga människor och till alla.
Paul hemlighöll sin sjukdom för nästintill alla.
Han hade varit så privat under hela sitt liv.
Det var svårt för honom att göra dokumentären,
men mot slutet av sitt liv vågade han chansa
och bestämde att filmen skulle slutföras.
Han ville att folk fick se
vem han var som Paul.
Under de sista månaderna av Pauls liv levde han i ett kärleksfullt förhållande.
Han var omgiven av sina närmaste vänner.
Han upplevde glädje.
Jag tror att han omfamnade livet under de där sista dagarna
och kände vördnad för det liv han levt.
Paul var så modig.
Alla olika saker,
alla olika känslor, alla influenser och faktorer,
sånt som jag såg som barn,
allt kunde jag på nåt sätt ge tillbaka.
Jag kände mig som en bra samlare.
Jag var ett kärl för det hela.
Inget skulle stoppa mig.
Inget skulle hindra att det var rent på alla sätt,
och jag tror att det var det.
Det är delvis därför jag är så stolt över det...
Jag levererade det.
Jag levde upp till det, inte bara för er, utan för min egen skull.
Jag flyger!
Jag är världens mest lyckligt lottade pojke.
Alla fåglar avundas mig.
För jag är Pee-wee.
Om ni har tur som jag, pojkar och flickor, kommer alla era drömmar att slå in.
För vet ni vad, barn?
-Jag sa: "Vet ni vad, barn? -Vad?
Jag tänker dela min tursamhet med er!
Jag är Pee-wee Herman.
Världens mest lyckligt lottade pojke.
Hej då pojkar och flickor.
Översättning: Louise Arnesson För TransPerfect Media