Ще отмъстя за майка ти, дъще.
Защото Северът не забравя.
Денят на Страшния съд
Хашария!
Неземно красива моя дъще.
Или може би трябваше да кажа "моя кралице"?
Изживявам най-голямото щастие, което може да вкуси един баща.
Добре дошъл, татко.
Задължен съм ви, кралице,
че отново ме приехте в Бонгомия - земята, на която принадлежа.
Вече съм ваш слуга завинаги.
Къде беше? Чакай, нека позная.
Трупал си ни нови врагове, сякаш си нямаме други проблеми, нали така?
Кралице, моля ви да оставим настрана тези неприятни теми.
Нека се съсредоточим върху щастието си в момента.
Нали те видях начело на Бонгомия,
не знам с кои думи би могло да се изрази щастието ми като баща.
С "негодност". Точно така, "негодност".
Понеже си негоден за нищо търтей, никой не те приел,
като си си търсил страна, нали?
И щом си научил, че щерка ти е кралица,
си навлажнил езика и си се дотътрил като последния блюдолизец, а?
- Още от вратата ли, батко? - А ти се засрами, кралице Хашария.
Не стига, че не успя да ме убиеш, налагайки ме по главата със свещник,
ами и без да гледаш майка ти ли е, кралица ли е,
- веднага си турила задник на трона. - Млъкни вече.
Народът я обяви за наша кралица, Ваше величество.
Не говори глупости, Ларг.
Кога е било народът да обявява владетеля?
И в Рим не стават такива работи.
Господарю, народът иска да вижда на трона човек близък до себе си.
Ами? Този индивид ли бил близък до народа? Я не ме разсмивайте.
Като се омъжваше за Филип, небесата да го простят,
дори гащите и цицодържателите й ги поръчах аз, не беше ли така?
Батко, млъкни вече де.
Къде те заведе Ван Дайк?
В Османската империя.
- В Османската империя ли? - При това по покана на падишаха.
На султан Мехмед ли?
- Кажи, че не си направил някой гаф. - Луда ли си бе? Какъв ти гаф?
С падишаха сме ей така - дупе и гащи. Страшно си паснахме -
то са мирогледите, убежденията ни, схващанията ни за събитията.
Лика-прилика сме си.
Станахме си довереници, страшно се обикнахме.
Между другото, османците са ни избавили от унгарската окупация.
Ами да! Той мислел, че ще поема трона на Венеция от мама,
такъв план скроил. Много детайлен план.
Обаче аз, като не съм го знаел, малко съм го осрал,
а като брат ми оглавил Венеция, съвсем отишъл коня в реката.
Задръж, задръж.
- Майка ти дожът на Венеция ли е? - Да.
Мейрин ли?
Но... Задръж, задръж. Да не каза, че Теньо е оглавил Венеция?
- Задръж, задръж. Какво става тук? - Ама този съвсем изкуфя.
Претоварих го с информация и даде фира. Зарежи.
- Трябва да хвана Влад. - Влад ли?
Чичо, ще ти зашия два шамара.
Да не си ми ехо? Я се съвземи, ела на себе си.
- Посвети се на разговора. - Да се посветя ли?
Слава на небесата, дъщеря ми се е върнала!
- Каква работа има тук този индивид? - Седи там, защото народът я избра.
Говори за баща ми, Орион.
Ах, ненагледната ми дъщеря.
След като те видях на трона, вече мога да умра спокойна.
А, я почакай. Какво виждам там?
Короната на Калеш ли е това? Откъде накъде?
Ето. Вземи тази, ето така. Боже, колко ти отива!
Вижте тази красота, моля ви се! Вижте тази грация, моля ви се!
Вижте това достолепие, моля ви се!
Този трон не беше виждал такава прелест
и не беше прилягал толкова на никого!
Нарадвай се на този никаквец, дето ти се пише баща,
пък после пак ще го пратиш в изгнание, става ли, миличка?
Вече никой никъде няма да ходи!
Има много важен въпрос, който засяга всички ни.
Взе ми думата от устата! Кралица Хашария има право.
Трябва да хвана Влад час по-скоро, дал съм дума на г-н Завоевателя.
Вашата дума няма никаква тежест. Обещах на кралицата на Унгария,
че ще бъдем до нея в съюза, който ще основе срещу османците.
Моля?
Луда ли си бе, жена? Загазил съм, ти казвам, да не искаш да ме убият?
Вече няма да се водим по ума на никого.
Точно! Трябва да хванем Влад, казах: "С вас сме, г-н Завоевателя".
- Дадох дума на унгарската кралица! - Отвлекли са малкия принц!
- Ах! - Какво ахкаш? Стават такива работи.
Постоянно се случва, в наши дни отвличат всички -
едни ги отвличат, други ги връщат, всичко е с пари...
Моля?! Моля?! Малкия...
Свирепата ми гъсеница ли са отвлек...
Ела насам, черно агънце.
Ти малко встрани.
По каква причина
вместо да говорим в тронната зала, пак се сбрахме около тази маса?
Не ми е ясен този ваш фетиш с масата.
За да можем да виждаме страните на конфликта по-добре.
"За да можем да виждаме..." Страните на конфликта има ли ги тук?
Има ли ги страните на конфликта на тази карта?
Ти на това карта ли му викаш? Ако не кажем на чистачките, че е карта,
ще я вземат, ще я изперат и ще я проснат да съхне, знаете ли?
Карта било! Вие да бяхте видели картата на г-н Завоевателя.
Опасна работа!
Да. Планини, хълмове, равнини, алувии, делти - сложил е всичко!
Откъде се стига докъде, туй-онуй, показва с пръчка.
А я виж - при нас още стои Швабия. Швабия ли остана?
Перманентно затвориха страната, наричана Швабия.
Станаха ресторантьори, а при нас още седи Швабия.
Картата не е актуална, не може да се работи така!
Само дето Швабия не е страна. Херцогство е.
Херцогство ли? Моите извинения. Прощавай, чичо.
Внезапно промених цяла Европа върху средновековната карта.
И тези сините човечета ми лазят по нервите!
Години наред ги местим насам-натам, насам-натам...
Гледай само - за нищо не става! На това отгоре...
Какви са тези сливи, ябълки? Да не ви прегладня преди срещата?
Господарю, всеки предмет представлява една страна.
Сливата е Франция, сушената кайсия - Венеция.
Хлебчето са унгарците, а ябълката - османците.
Разкарай тази ябълка, не ми опъвай нервите!
Да не искаш да кажа на г-н Завоевателя, че е ябълка?
Не сте длъжен да казвате нищо на османците.
Дали сме дума на унгарците.
Дума на унгарците си дала ти, бивша кралице Сион!
Ясно ли ти е? Аз на никого не съм давал дума.
Човекът отваря и затваря епохи. Защо не влезем в новата епоха, кралице?
Писна ми от любовта ти към Изтока. Превърна се в бича на века ни!
Ако вместо неморалността на Запада, бе приела морала на Изтока,
може би сега щеше да заемеш доблестна позиция като Карен.
Онази доблестна позиция й докара смъртта, нищо не знаете.
Мария уби Карен.
- Карен мъртва ли е, мамо? - Да. Мария я уби.
Ако не бях застанала на страната й, щях да споделя съдбата на Карен.
Не ме разбирате, като говоря - унгарската кралица не се шегува.
Защото г-н Завоевателят ръси шеги на поразия.
- Човекът превзе Константинопол. - Стига!
Отвлякоха престолонаследника ни. Не ни засяга ничия война.
Да не споменаваме, че нямаме приятели.
- Нашата кралица е права. - Това липсваше. Да ти гледам шоуто.
Моето предположение е,
че унгарският командир Мартон е отвлякъл престолонаследника ни.
Може да е било като отмъщение за страстната си връзка със Сион.
Според е мен е по-вероятно да е работа
на една от забивките за една нощ на бившия ни крал - кралица Изабела.
Ларг, и твоята жена може да го е отвлякла.
Нали й дължим пари - за компенсация.
А може би го е отвлякла твоята жена джебчийката, какво ще кажеш?
А може да го е отвлякъл такова...
Сещате ли се?
Нали имаше там един. Такова...
Няма ли? Сещате се...
За първи път не ми хрумва как да ви затапя, увиснах.
Ще потъна в земята. Не ме гледай!
Защо стана така?
- Робе? - Рус е, а? Не го очакваше!
Какво?
Ти кога успя да се изцапаш? Ама разбира се.
Бонгомия белязва всички. Какво искаш?
- Няма Жена. - Какви ги вършиш насред срещата?
Не може да ни прекъсваш с крясък, че няма жена.
Иди на пазара и си намери жена като всички.
Не в този смисъл. Няма я жената, която е Жена.
В смисъл, с характер ли?
За дойката на сина ти говори, глупако!
Робе, Жена е била отвлечена заедно с детето.
Е, стига де...
- Ти защо дойде? - А, да - Сангу е тук.
- Добре де, Жена сега... - Излезте навън, драги.
- Вън! Да не те почвам. - Сангу.
С твоята Жена ли ще се занимаваме?
Кралице Хашария, при всяко мое идване изглеждате все по-добре.
- Сангу, вести ли ни носиш? - Вести, при това какви!
Цари повсеместен хаос, светът изгаря в пламъци.
Не се развявайте много тук и там.
- А! Франция замина. - Моля?
Ваше величество, това е Венеция, Франция...
- Извинявам се. - Попитах какви новини ни носиш.
Не са за вас, кралице. За принца са. Съобщение от Влад.
Влад ли?
Какво казва? Какво какво? Какво е, какво пише?
Човече, едва го взех, не съм го отворил.
Имам една добра и една лоша новина за вас.
Добрата новина е, че Влад е отвлякъл детето.
- Това ли е добрата новина? - Да.
Поне знаем кой го е отвлякъл. Ами ако в съобщението пишеше:
"Аз съм Педро Мендес, детето е при мен",
кой е Педро Мендес, иди го намери. Спестихме си тази стъпка.
Каква е лошата новина в такъв случай?
- Казва: "Елате си го вземете". - Няма никаква логика.
Защо му е на Влад да отвлича детето? Най-открито ни залага капан.
Просто е - не е могъл да понесе загубата и са го хванали бесовете.
- Срещу османците ли? - Какви ти османци? Срещу мен.
Срещнахме се на север.
Бившата ми жена Карен, небесата да я простят, избра мен пред него,
затова ми има зъб. Така да ви го обясня, ето какъв е планът му -
първо накара унгарците да убият Карен...
- Франция... - Хайде стига де.
А после, отвличайки бебето, затвърди отмъщението си.
- Това ли е всичко? - Дръж сливата, ти разказвай, Сион.
Аз откъде да знам, казвам първото, което ми хрумне. Хайде да чуем вас.
Сангу. Знаеш какво трябва да направиш.
- Идея си нямаш. Ясно. - Нямам.
Добре че ми казахте, принце, иначе щях да направя нещо друго.
Кралице.
Къде казва да отидем?
За жалост, никога няма да научиш.
Какви ги вършиш, кретен такъв?
Хашария, великите императори така правят.
Великите владетели като мен и султан Мехмед Завоевателя
не казват на никого къде ще ходят на поход.
Е, добре де, къде ще ходим?
- Кълна се, ще ми паднеш в ръцете! - Шегувам се, знам, разбира се.
Но ще кажа само на теб, като тръгваме, ясно?
Орион, Ларг,
съберете на площада всички, които ползват оръжие и биха се били с мен.
Както заповядате, Ваше величество.
По-големият проблем е дали имаме достатъчно средства за такъв поход.
Вие изобщо не се тревожете за това, кралице.
Внасяйте!
Какво е това? Парици ли?
Не си човек, който би ги спечелил с труд! Видяхте ли какво е направил?
Най-вероятно ги е откраднал от клети бедни хорица.
Те пък да се научат да си пазят имуществото, не съм ли прав?
Скромен подарък за кралицата на Бонгомия.
Хубаво. Не съм в положение да питам за произхода им в момента.
Батко, използвайте всичко това в подготовката за войната.
На вашите заповеди, кралице. Тъпачка.
За първи път виждам у народа такова желание за влизане в бой.
На площада има тълпа, която вдъхва кураж дори на мен.
Хубаво. Готово ли е всичко?
Готово е, кралице. Принцът се е заел лично.
Знам, нали затова се тревожа!
Не е излизал от ковачницата. Май е покрил с броня целия народ.
Нямах представа, че в Бонгомия живеят толкова хора.
Площадът е блъсканица като на Съдния ден.
Дано съумея да им бъда достоен лидер.
Не се безпокойте, кралице.
- Няма как да бъде другояче. - Татко?
За мен е чест да се бия редом със своята кралица.
Честта е изцяло моя, татко.
Ах, малкото ми лече-буболече взело че пораснало,
станало прелестно красива, възхитителна кралица,
събрало целия народ зад гърба си и потеглило на война, а?
Покажи на мама как се биеш!
Мамо, нали се сбогувахме в двореца, стига.
Какво ти сбогуване, отиваме заедно!
Няма да оставя дъщеря си сама в първата й война!
Какви ги плещиш? Да не е абсолвентски бал?
Кралицата е права.
Кажете на майката на кралицата
да не ни занимава да спасяваме и нея по бойните полета.
Кажете на бащата на кралицата, че не съм я намерила на улицата.
Той да мисли за своя си живот!
Къде са всички?
Преди час бяха тук. Ларг, кажи й!
Да, Ваше величество, игла да хвърлиш, нямаше къде да падне.
Там има някой!
- Къде? - Хванете го!
- А! Бягай! - Стой!
- Бягай бързо! - Ела тук!
Не бягай! Такова...
- Ела тук! - Не бягай!
- Ела! - Ела тук, ела!
Идвай тук.
- Пуснете ме, умолявам ви. - Затваряй си устата!
Милост, кралице! Нищо не съм сторил.
Умолявам ви. Кълна се, невинен съм.
Какъв е този вид? Кой ти даде всичко това?
Аз му го дадох!
Кратка почивка.
Ти да не си дал плячката, която бяхме заделили за войната,
- на народа? - Да.
Точно така направих, чичо, какво значение има?
Било след войната, било преди нея. Исках да им повдигна духа.
Малоумнико, щяха да се харчат за нуждите по снабдяването на армията!
Нова кралица, видяхте ли? Хашария, толкова си зелена.
Мисли малко стратегично, моме!
Представи си, че си Влад, виждаш войска.
Не каква да е - изтупана, нагиздена, шикозна -
войска, която се грижи за личната си хигиена.
При това обсипана в бижута. Ще се запиташ: "Що за армия е това?
Толкова народ са победили,
че не са намерили къде да сложат плячката и я носят върху себе си".
Така стават тези неща.
Ще започнем войната осем-десет... А може би и 14 на нула.
- Кралице. - Малоумник.
- Кралице. - Идиот.
- Ела, ела. - Ще стана братоубийца заради теб!
Кралице.
Хашария, не се хаби напразно. Защото дори не усещам ударите ти.
Имам най-здравата броня на света. Поръчах да стопят къде що врати,
черчевета, рамки, комини, тенджери, тигани, мечове има, и да я изковат.
Затова ли от сутринта сте в ковачницата?
Жив дявол съм, а, Ларг?
И така, къде е народът?
Взели са златото и са си плюли на петите.
Нещо да ми кажеш, Хашария? Тук на пазара ти се кланяха доземи.
Нали се избиваха да мрат за теб, нещо да ми кажеш?
Като видяха няколко гроша, вдигнаха гълъбите, а?
Такъв е той народът, Хашария. Я виж -
къде е мъжът от преди малко, например?
Видя ли? Ние ненапразно не ги оставяме да живеят в охолство.
Нова си, ще се научиш.
Принцът е прав.
Нищо де, случват се такива несгоди в първите дни на човек като кралица.
И на мен се случи, унгарците ме нападнаха.
Иска ли питане?
Помните ли първия ми работен ден, като бях крал?
Дойде направо унгарският принц. Случват се някои несгоди, не унивай.
Да гледаме резултата. И така,
щом сме шепа армия и сме тръгнали на поход, да потегляме.
Първа спирка - гората Джердап. Аз ще вървя начело.
Небесата да са ни на помощ.
Кратка почивка.
- Помощ? - Опала!
Хайде.
Докарайте конете.
Една нощ в гората Джердап
преди военния етап...
Гората Джердап
- Орион? Орион! - Орион?
- Ларг, Орион е в безсъзнание. - Орион?
Добре ли си? Орион?
Орион, на теб говоря, добре ли си? Орион, добре ли си?
Как ще е добре? Човекът припадна от глад!
Само защото онзи кретен каза да поемем към гората Джердап,
три дни сме по пътищата, без да знаем къде отиваме!
Що за поход е това?
Защо изобщо ми трябваше да се хващам като кралица?
Ти се справяш повече от прилично,
освен това ти иде отръки всяка работа, която подхванеш.
Аз се гордея с теб.
Мамо, знам какво се опитваш да направиш.
И го уважавам, но не го прави, само се потискам още повече.
Ако принцът не беше раздал плячката на народа, това нямаше да се случи.
Излязох на поход, сякаш съм тръгнала на почивка с мама й тате.
Нямам нито армия, нито нищо!
Орион е мъртъв.
- Моля?! - Моля?
Шегичка. Всички много се напрегнахме.
Пошегувах се, за да се посмеем...
Май беше неуместно, моля за извинение.
И аз...
И аз не се чувствам особено добре.
Какво ми стана?
Орион.
Не, няма да стане така.
Ларг, ти качи Орион зад себе си,
пък да изядем коня му.
Кажи на баща си, че няма да ям конско.
Кажи на майка си, че ако има по-добра идея, може да изядем нея!
Кажи на баща си, че аз не ям конско. Като много иска, да го яде той.
Аз...
Аз май няма да издържа повече.
Ларг,
ако умра,
изяжте ме и продължете напред.
Всичко в името на Бонгомия.
Благодарим ти, Орион.
"Благодарим"?
Засрамете се, бе!
- Най-много ти се засрами! - Орион.
Вие... Вие осъзнавате ли какво правите?
Аз ви изпитвах. Това беше тест!
Яде ли се човек, бе? Яде ли се човек?!
Не давам да ме изядете, ясно ли е? Не давам да ме изядете!
- Няма да позволя да ме ядат! - Никой няма да яде Орион.
- Така или иначе... - Остави, не говори пък ти! Мълчи!
Потекоха ти лигите, като чу!
Орион, засягаш чувствата ми.
Прекрасно - гладни сме, не знаем къде се намираме
и нямаме друг избор освен да пренощуваме в гората Джердап.
Вече ни е нужно чудо.
Май небесата чуха молитвите ти, татко.
Привет, "амигос"!
Уж не можеше да пътуваш с гръб към движението, трътко.
Май свикнах.
Свикнал си ти. Като свикна, вече не ме и поглеждаш.
Не ме дразни, рееш замъглен поглед в далечината,
човек, ще рече, че мислиш нещо проникновено и многозначително.
- Мисля за Жена, Ваше величество. - Вярно било многозначително.
Любовта е прекрасно нещо, робе. Знаеш ли, никога не съм я изпитвал.
Много ли я обичаш тази Жена?
Засрами ли се, или получаваш пристъп?
Засрамих се, Ваше величество.
Хубаво. Тогава да не си се засрамил пред мен отново.
Но мога да те разбера.
Дори да си роб, си нещо като човек, имаш разни там чувства, нали?
- Липсва ли ти? - Много.
Бих дал живота си, за да я видя отново.
- Бездруго вероятно така ще стане. - Че защо?
Предвид това каква дружинка глупаци сме, пропускахме смъртта много пъти.
Предчувствам, че този път ще ударим право в целта.
- И по-добре да пукнем, виж ни само! - И все пак.
За нея си струва. Много я обичам, Ваше величество.
Подобни приказки много ме трогват, знаеш ли?
Поел си с изпълнено с любов сърце към един идеал, това е прекрасно.
Като рицар си - следваш любовта си.
Но нека бъдем реалисти - Жена може да е била зверски убита.
- Какво? - Е, как? Влад е психопат.
Като идем, може да каже: "Жена ли? Тя трябваше ли ви, аз я убих".
- Бъди подготвен. - Няма да го каже.
- Защо да е станало така? - Казах го като вероятност, глупако!
Не го казах като свършен факт, просто е възможно.
Прогони тези черни мисли от ума си.
Преди да го кажете, нищо такова не ми и минаваше през ума.
Какво виждам? Ето ги там нашите идиоти.
Дур, файтонджийо!
Помагай де!
Кракът ми остана, кракът ми остана, стой!
- Ваше величество, ако искате... - Няма да сваля бронята, ти казах.
Върви.
Не ми го побира умът.
Наистина не е за вярване. Виждаш ги, нали?
Гледай го ти бонгомското ми семейство!
Ненапразно казваме: "При нас не правиш сечено на семейството".
Три дни! Няма ме три дни! Никой ли не се запита къде съм?
Къде се губиш три дни?
На половин ден път оттук има един хан, там пренощувахме.
Хапнахме еленско, пийнахме вино. Наспахме се в топлите си легла.
Сутринта ханджията ни уреди файтон и дойдохме дотук.
Кралицата ти зададе въпрос, отговаряй като хората!
Нали отговорихме на твоята кралица, куче! На срички ли да го кажа?
Как така? Откъде намерихте толкова пари?
Сангу преджоби Ван Дайк при османците и даде парите на нас.
С тях дойдохме.
И докато ние умирахме от глад, вие сте имали пари?
От глад ли умираш?
Ако не си забелязала пред теб има грамадно агне!
И ако вместо да пришпорваш конете, ме беше изслушала, щях да ти кажа.
Карай де, чака ни война,
искат да се хванем за гушите, нека не ги радваме.
- Да не си разваляме мотивацията. - Ще те претрепя!
Оставете ме да го убия!
Най-хубавото, което мога да направя за Бонгомия!
- Не, остави я Бонгомия... - Мамо.
Оставете я, бе! Оставете я. Ела. Ела.
Какъв шанс имаш срещу непобедимата и неразрушимата ми брон...
Принце, ако позволите, опитваме се да спим.
Прощавай, чичо. Лицето ми изгоря, ако си забравил.
Затова ми се налага да издавам малко шум.
Не падам в бумтящ огън всеки ден, изпитвам болка в момента.
Ясно ли е? Печеля си парите с лицето си.
Никога не си печелил пари, защото никога не си работил.
Засега.
Де да те бяхме оставили да изгориш.
Колко ли хубаво щеше да се изпече в бронята, ако не го бяхме пипали.
- Ларг щеше да го изяде на мига. - Орион.
Сякаш не знам, никой от вас не спи. Защо сте налягали така тогава?
Мен ли заблуждавате?
То и за да заспиш на такова място, трябва да нямаш грам самоуважение.
Аз какво ви казах? Проявете елементарно разбиране.
Днес изгорях. Като никой от вас не е изгарял, не може да разберете.
Хашария изгоря като малка.
Аз ли?
Да, спомням си бегло.
Изгорихте си ръката със супа, беше ми първата година в армията!
На тази безумна сбирщина идиоти ли викаш армия, не ми лази по нервите!
Но да, и аз си спомних, ох! Хашария, как само викаше, да знаеш!
И как се е случило?
Онзи ден бяхте влезли в кухнята, кралице.
Като малка обожавахте да си врете носа навсякъде.
Да.
И понеже не ви е стигнал ръста, сте потопили направо ръка в супата.
- Теньо какъв рев му дръпна! - Да.
Брат ми ли? Брат ми за мен ли е плакал?
Какво ти плакане, съдра се от рев.
Цял ден обикаля с вой: "Замина си ръката на сестра ми!".
- Шоу, много ясно. - Значи съм била доста мъничка.
Защото изобщо не си спомням. И по ръцете ми няма никакви белези.
Мазахме те с мазнина и захар.
Така са правели дедите ни и ние така направихме.
Хубави дни бяха.
Да. Наистина бяха много, много хубави дни.
Слушай, Сион, хайде да намажем нещо и на лицето ми, да не остане белег.
Добре, утре ще те намажем.
Нищо няма да му стане на лицето ти, батко.
- И защо? - Бездруго си безобразен, затова.
Това си е за смях, биваше си го.
- Как ме затапи, малката мръсница! - Интелект - взела го е от баща си.
Безобразен съм бил.
- Добре ви затапи. - Нали и аз съм същият!
Не е за вярване, че толкова много приличам на дъщерята на чичо си!
Хайде, лека нощ на всички. Недейте много да шумите.
Чака ни война утре.
Откъдето и да го погледнеш,
ще да са поне седем-осем души.
Брей, чичо.
Ти си гордостта на Бонгомия в математиката.
А как си с астрономията?
Например, сега ден ли е, или е нощ? Обаче без да гледаш.
Всъщност, да бяхме с един повече, според мен можехме да ги бием.
Нямаше да е достатъчно.
Можеше да е по-добре, ако бяхме повече на брой.
Вижда се, че хората са добре обучени войници.
В крайна сметка, сред нас има хора, които няма да могат да се бият.
На мен ли правиш намеци?
Не, Ваше величество. Опазил ме бог, бива ли такова нещо? Аз...
Засрами се! Обаче изобщо не съм изненадан.
- Този вчера понечи да ме изяде. - Млъкнете малко, бе! Млък!
Никой няма да се бие.
Защото дойдохме тук за размяна на заложници.
За размяна на заложници и ние трябва да дадем нещо.
Да речем, че вземем детето, какво ще дадеш в замяна?
Сърцето си. Ще дам сърцето си на Влад, Хашария.
Имам план, както може да се сетиш, но първо трябва да взема сина си.
Жено!
- Дойдох за теб! - Знаех си, Робе!
- Знаех, че ще дойдеш! - Иска ли питане!
- Бих дошъл с цената на живота си! - Всяка нощ се молех на небесата
да не отнемат живота ми, преди да съм го видяла.
Жено!
Всичко в името на любовта!
Хлопа ли му нещо на този?
Нещо лошо ли казах, Ваше величество?
- Приключи ли любовното ти реване? - Приключи.
Хубаво. Идваш с мен. Чуйте ме сега.
Каквото и да става там, никой от вас няма да приближава.
- Ще чакате тук. - Защо?
Ще си говоря нещо лично с Влад.
Тъпако! Как защо? За да не хвърлите топа!
Така, както ви гледам,
никой от вас не носи смъртоносна броня,
изкована от 87 претопени меча!
Никой,
ама никой не може да отвлича сина ми.
Е, стига вече де.
- Ваше величество. - Господарю.
В камък ли се спънах? Камък ли има?
- Камък ли има? - Н-да, има камък.
Хубаво. Отивай си на мястото.
Брей, брей, брей.
Моят стар приятел войводата на Влахия Влад...
Майка ти стара.
- Добре ли си? - Благодаря.
Носенето на непобедима броня си има своите недостатъци.
С други думи и безсмъртието си има цена, Влад.
Така ще да е.
Вече не мога да съм унищожим. Неунищожим съм.
Не може да бъда унищожен. Не може да се унищожа.
Не може да съм унищожим... Както и да е!
Какво е станало с лицето ти?
Борих се със змей на едни стръмни скали.
Паднах върху скарата, не затова сме тук.
Дойдох да взема детето си.
Да, знам, че ще се съпротивляваш, за да не го дадеш.
Разбирам, искаш война...
- Дръж. - ... и ще я получи...
Вземи го.
Вземи го. Даже знаеш ли какво? Вземи и това тук.
Е... Какво беше това сега?
- Това ли беше всичко? - Това беше.
Бога ми, ти си невероятно малоумен човек, Влад.
Щом от страх си щял веднага да дадеш детето,
за какво ме докара чак дотук?
Можеше да го качиш на някоя карета с двама пазачи и да ни го пратиш!
Бих път чак дотук, бе!
Разбирам, като видя бронята ми на безсмъртието много се уплаши,
прочетох го в очите ти, като ги опули, схващам, тук нямаш грижи.
Обаче едва се въздържам да не ползвам срещу теб всички...
Господарю, ако това наистина се случва и не съм си изгубил ума,
да си ходим ли вече?
Господине, вие моден дизайнер ли сте?
Не съм ли способен да кажа на ковача си,
ако исках дълбоко, дръзко деколте на бронята си на безсмъртието?
- Ти защо действаш на своя глава? - Абе, човекът разкъса желязото!
Да си тръгваме ли вече?
Какъв беше този шум?
Знаеш ли какъв е този шум, Влад?
Най-вероятно последният шум, който ще чуеш в живота си.
И какво трябва да значи това?
Бях те питал нещо първия път, като се срещнахме на север.
Сети ли се?
Настъпи време да ми отговориш на въпроса.
Краят ти настъпи, Влад Дракула.
Като малък в османския двор чух един много хубав израз.
"Колкото клопки знае ловецът, толкова изходи знае мечката."
Не се знае чий край е настъпил.
Много ти благодаря, че ми го доведе, принце.
- Ти знаеше ли? - Какво да знам, Ваше величество?
Знаеше ли, че Влад ще докара войските тук?
Ваше величество, вече се засягам.
Щом Влад ми прати съобщение, аз ви пратих вест по Сангу.
Двойна игра ли играеш?
И таз добра, аз и единична не мога, как ще я играя двойна?
Даже в момента забравих на кого какво съм обещал.
Много лошо се получи.
Онзи ме разкъса като плик за писмо.
Камъни ли ядеш бе, човек, как разкъса желязото?
Моля?
Нищо важно, Ваше величество, да не ви надувам главата.
Утре по изгрев слънце на терен, който никак не ми се нрави,
ще вляза в битка
със сравнително силен съюз и армия, с чиято численост не съм запознат.
При това ти си този, който ме вкара в това положение.
Как да процедираме?
Да им пратя ли съобщение:
"Да се срещнем пак на удобна дата следващия месец"?
Или да избягаме през нощта, без това най-вероятно спят.
Ако сме тихи, няма да ни чуят и те навярно са капнали от пътя.
Отиди при тях. Ще им предадеш послание от мен.
- Кой, аз ли? - Кажи им,
че им давам един-единствен шанс да се предадат
и да приемат покровителството на Османската империя.
Добре...
Само разсъждавам на глас -
да речем, че този план не им се стори особено разумен, какво правим?
Тогава най-вероятно няма да можеш да ми предадеш тази вест.
Ако не приемат, ще те убият.
Коя част ти се струва неприемлива?
Не, няма какво да ми се струва неприемливо. Звучи логично.
Аз тогава ще тръгвам.
Извинявам се.
Султане, ако стане, както казахте,
и не се върна, тоест, ако загина по най-жесток начин,
искам да знаете, че за мен беше чест да позная велик владетел като вас.
Откъде... Като изляза, направо ли? Как се хо...
Ще питам някого навън.
Значи султан Мехмед иска да се предадем?
И ти си рискувал живота си, идвайки чак дотук да ни го съобщиш?
Въпреки че сме го хванали в положение,
в което навярно не е искал да се озове?
Вие да не сте си поделили репликите?
В смисъл: "Аз ще кажа това, а ти ще кажеш това", и прочее.
Да не сте репетирали, преди да дойда?
Да бяхте дали няколко думи и на онзи там, че седи като пукал.
Съветвам те да не си насилваш късмета.
Ако не беше молбата на кралица Мейрин, да съм ти взел главата.
Доколкото помня, ти и на север си я беше изгубил главата.
Между другото, благодаря.
Като майка не струваш, но си здравомислеща кралица.
Принце, не на мен трябва да благодарите.
Ами?
Ама разбира се! Теньо, трябваше да се досетя.
Любимият ти син Теньо.
Поздравления, братко, оглавил си Венеция.
- Много се радвам за теб. - И какво те радва толкова?
Най-сетне се сдоби с трон, за който си струва да загърбиш семейството,
- затова се радвам. - Аз ли съм загърбил семейството?
Ами да. Гледай - както сам каза, краставите магарета се надушват.
Какво мислиш да правиш? Да воюваш срещу семейството си ли?
Аз имам само едно семейство, и то е тук.
Да не споменаваме, че това теб изобщо не те засяга.
Тук сме за нещо много по-важно от малката и незначителна Бонгомия.
Затова си вземи семейството, като толкова го обичаш, и се махай оттук.
Давам ти само един шанс.
В противен случай?
В противен случай ще ви приема за врагове утре на бойното поле.
И както постъпвам с враговете си, така ще постъпя и с теб.
Ти да видиш. Значи така?
Точно така.
Мен ли ще убиеш, братко?
Махай се оттук, принце.
Моля те, поне веднъж ме послушай и напусни заедно с всички останали.
Много те моля, принце, послушай Теньо.
Другите не ме интересуват, но ти се махай оттук.
Ако сте забравили, нека ви напомня -
ние сме бонгомци, при нас не правиш сечено на семейството.
Ще се видим утре сутрин на бойното поле.
Събрал край себе си сума ти народ и ми се прави на интересен.
"Това било, онова било", все едно теб ще питаме. Глупак.
Какво ще кажа сега на султана?
Нека ме утрепе, та да се избавя от мъките!
Султане, направих каквото можах,
говорих с тях, но не разбират от дума...
Принце, така се радвам да ви видя отново.
Капитан Ван Дайк?
Северът е с вас до последна капка кръв, султане.
Щом си се върнал жив и здрав,
значи са приели предложението ми, а, принце?
Не бих казал, султане.
Бог ми е свидетел, значи желанието ми се е изпълнило.
Нека утре се увенчаем с победа,
а божият гняв да се стовари върху тях.
С божията воля да пожънем успех.
Да пожънем, да видим.
Време е.
Чичо?
Няма ли да дойдеш?
Тук ми е добре.
Тогава поверяваме на теб тази зона. Да не я мисля.
Точно така, Ваше величество, не се тревожете.
Какъв си пъзльо! Умираш си от страх, че ще ти стане нещо.
Търсиш пак зад какво да се скриеш и да стреляш като полска мишка.
Къде е Сион?
Не се безпокойте. Заведох нея и престолонаследника на сигурно място.
Да предам ли нещо?
- На кралицата на Франция. - Не, няма какво.
Например, мога да й кажа така:
"Той се върна при жената и децата, не ги остави немили-недраги.
Не върви по петите му, развратнице". Да й кажа ли?
Що за гадняр си?
- Глупак. - Хашария!
Дъще, ти много-много не се меси. Остави възрастните да се разберат.
- Уф, тате! - Разбрахме ли се, дъще?
Султан Мехмед,
значи тук ще се приключи, а?
Надявам се.
Какво трябва да значи това?
Значи, че ако пак не избягаш като някой мишок, ще се приключи, Влад.
Бяхте такъв и като малък.
Наумяхте ли си нещо, нищо не можеше да ви спре.
Стига да се биеш като мъж,
за останалото ще се погрижа аз.
Как е?
Да видим дали след малко на бойното поле
ще ми правиш същите изпълнения, като ти извия хилавия гръклян.
Ще те изкажа на г-н Завоевателя.
Буу! Теньо предателят!
Копеле недно! Задник!
Благодарим ти, че изля на воля чувствата си, Ларг.
Почти всички споделяме твоето мнение.
- Сега... - Негодник! Низък мизерник!
Крал, продал собственото си семейство!
Ларг.
- Ако позволиш. - Но, Ваше величество,
- много съм бесен! Ама много! - Разбирам те. И си в правото си.
Но ако впрегнеш този бяс
в помитането на врага в битката, ще бъда по-доволен.
- Добре! - Сега...
Долна гадина!
Орион, вземи Ларг и се омитайте, чакайте ме при войската, бързо!
Няма да търпя бойното му бълнуване. Марш!
- Аз какво съм направил? - Орион!
Така. Моля всички за извинение.
Преди всичко, да ни е честита войната.
Преди да започнем, ще се радвам, ако може да преговорим още веднъж
кой на кого колко е набрал, кой от кого ще търси мъст...
Всичко много се заплете, не искам да се гневя на никого напразно.
Тогава нека ви улесня.
- Заповядайте. - Всички търсим мъст от теб, принце.
Затова си затваряй устата.
Пирате Ван Дайк, съжалявам за случилото се в Унгария.
Искам да знаеш, че нееднократно предупреждавах Карен.
Тя сама пожела този край за себе си.
Хубаво виж, кралице.
Този чувал си сложила на главата на Карен, когато си я убивала.
Когато войната приключи, в него ще занеса главата ти на север.
Като говориш толкова смело, забравяш за моето присъствие,
- пирате. - Прощавай, Мартон, прав си.
Твоята също ще се събере.
Всички забравяме,
- Северът обаче не забравя. - Ще я видим тази работа.
Какво правим?
Какъв ти е планът, разкажи и на нас. Може да успеем да помогнем с нещо.
Какво ще правиш? Като хукнете в нападение ли, ще ги посечеш?!
Това кажи. Но не сега. Не разказвай сега, гледат ме.
Разкриха ни. Разбраха, планът се отменя.
- Разкриха ни, четат ми устните. - Батко.
Не се шегува. Ще се бие срещу нас.
Бива ли такова нещо, Хашария?
Той ни е брат, ние... Ние сме бонгомци.
Брат си и сестра си ли ще убие? Говори де!
Кажи: "Няма такова нещо, Хашария, имам план"! Кажи го де!
Вече не сме деца.
Не сме и в лозята на Бонгомия, където тичахме и играехме заедно.
- Пораснете малко. - Ти сега за пораснал ли се имаш?
Порасна ли колкото искаше?
След малко в онази блъсканица ще се изправим един срещу друг.
Ще вдигнеш ли меч,
за да убиеш малката си сестра, за чиято изгорена ръка си плакал?
Хашария, не започвай с това.
В живота си веднъж обикнах друг освен вас двамата, батко.
И ми го отнеха.
Сега аз ли ще те отнема от себе си, батко?
Правилно ли разбирам? Нямаш ли план?
Какъв ти план? Аз нямам дори причина да живея.
Дойдох тук, за да умра!
Надявам се тялото ми да се просне в мир тук днес и да намеря покой.
Всички, които познавах и обичах, ми забиха нож в гърба.
Не издържам повече.
И аз ли?
Ти... Не, ти... Не и ти, Хашария, ти...
Ти бездруго каква работа имаш тук? Я се махай!
Тогава се надявам, че и моето тяло ще се просне на същата земя, батко.
За мен би било чест да умра заедно с теб.
Хашария...
Пак ли?
Какво "пак ли"?
Пак ли ще ме изоставиш, братко?
Сигурен ли си?
Този път ще те вземе ли със себе си?
- Мамо! - Мамо!
Деца,
днес точно преди изгрев ще напусна Бонгомия.
- Кога ще се върнеш? - Няма да се върна.
Вече сте големи. Затова оставям решението на вас.
Искате ли да дойдете с мен?
Аз няма да дойда. И ти недей да си ходиш, мамо.
Ние сме бонгомци, при нас не правиш сече...
Аз ще дойда.
Братко, ще ме изоставиш ли?
Съжалявам, не мога да оставя мама сама, принце.
Тогава бъди на южната порта по изгрев слънце, Теньо.
Разбирай,
това не е първият път, в който ме изоставяш, братко.
Дано този път успееш.
Какъв късмет имам, че съм дарен с рожба като теб.
Много ме боли, че не успях да ти дам мъжка рожба.
Батко, татко не умря! Беше убит.
- Да живее! - Ето че нашето време настъпи.
... налагат тежки решения.
- Батко, каквото и да става... - Теньо...
... винаги ще бъдеш моят герой.
- Две неща е тежко да носи човек. - Ще убиеш принца?
- Едното е бебе в утробата... - Добре знаеш какво правиш.
... а второто - тайна в сърцето.
Надявам се да намериш онова, което търсиш.
Има тежести, от които да се освободиш.
Защото вие сте жалки дечица, които не мислят за друго освен за себе си!
Ти си специален, Теньо.
Всичко, което направих, беше, за да защитя Теньо и Бонгомия!
Наистина ли ще слушаме урок по морал от тази жена?
Такива ги вършиш, щом нещата се заплетат.
... в който ме изоставяш...
Мен ли ще убиеш, братко? Дано този път успееш.
Мен ли ще убиеш, братко? Мен ли ще убиеш, братко?
Принце!
Братко, какво направи?
Хашария! Хашария, погледни ме. Хашария, погледни ме.
Хашария. Хашария.
В атака!
Превод АЛЕКСАНДРИНА ГЮНДОАН
Епизодът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО