Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tack för att du tittade
Och en dag kommer Bass att lägga ifrån sig sexskjutaren,
som i hans hand har varit ett kraftfullt element i att föra territorierna ut ur laglöshetens herravälde,
hästtjuven och spritsmugglaren, till ett stort samväld.
Från gryningen av den nya världens utforskning,
personer med olika etniciteter och nationaliteter
hjälpte till att forma en vild frontier till landet
vi nu känner som Förenta Staterna av Amerika.
Bland dessa upptäcktsresande var pionjärer av afrikanskt ursprung.
Ett slående vittnesmål om detta faktum
kom från Puebloindianerna
som rapporterat sade,
"Den första vita mannen vårt folk såg var en svart man."
Denna svarta man var Estevanico,
en afrikansk spansk slav från Marockos västkust,
som reste till den nya världen
tillsammans med 400 andra upptäcktsresande.
Sällskapet landade utanför Floridas kust år 1528
och efter en serie katastrofer,
strandede utanför Texas kust,
endast Estevanico,
hans herre och två kamrater överlevde.
De upptäcktes av ursprungsbefolkningen
som gjorde dem till slavar i sju år
innan den lilla gruppen befriade sig själva
och fortsatte västerut genom Texas och Mexiko,
spridande historier om de sju gyllene städerna.
Förklädd till en medicinman,
kapabel att utföra mindre operationer
och snabb att lära sig det lokala språket,
fortsatte Estevanico sin utforskning av den nya världen
tills han rapporterades dödad av Zuni-folket i New Mexico 1539.
Medan européerna fortsatte att tränga västerut in i Amerikas inre,
anslöt sig allt fler svarta till deras expeditioner.
- Vårt samhälle är ungefär fyra århundraden gammalt,
i tre av dessa fyra århundraden,
hade vi en västlig rörelse.
Det fanns en gräns i South Carolina,
det fanns en gräns, man kunde gå västerut i Massachusetts
och alla dessa andra platser.
- En sak med det amerikanska väst är att det är vidöppet.
Åtminstone var det mycket mer vidöppet då
än det är nu
och när du har vidöppna utrymmen,
har du unga män
som kommer att ha äventyr.
Någon kommer att vilja ge sig ut och finna
vad som finns på andra sidan berget.
Svarta män var inget undantag.
När Meriwether Lewis och William Clark
befälhavde den första officiella expeditionen
för att utforska kontinenten 1804,
en svart man,
William Clarks slav York,
följde med dem.
Svarta gränsjägaren James Pearson Beckworth föddes 26 april 1798
i Frederick County, Virginia till Sir Jennings Beckwith,
en vit plantageägare och en av hans svarta slavar.
Jennings Beckwith bosatte sig till slut i Missouri,
där han lärde sin son att fånga djur,
jaga och handla med ursprungsbefolkningen.
James Beckworth blev fri av sin far 1826.
Han skulle bli en berömd pälsjägare
som arbetade nära med Crowindianerna.
Enligt Beckworth,
blev han en hövding för Crow.
Much av vad vi vet om Beckworth
och hans relation med Crow kommer från Beckworth.
Så, vi tar det med en nypa salt
att han faktiskt var en indianhövding hos Crow,
det råder ingen tvekan om att han levde bland dem
och att han talade deras språk, och han tjänade som guide,
och i utförandet av sitt liv som bergsman
att han hade många relationer med dem.
När Beckworth dog 1867,
placerades hans kropp på en begravningsställning
med fötterna mot öst
i Crowtraditionen.
Edward Rose var en annan svart pälsjägare
som arbetade nära med Crowindianerna.
Han dödades med Hugh Glass och Hilain Menard
av Arikaraindianerna vintern 1833,
när de attackerades vid korsning av den frusna Yellowstonefloden
på väg till Fort Union på uppdrag av John Jacob Astors American Fur Company.
Sanders Jackson och Jacob Dodson
var fria svarta män som följde med
John C. Fremont på hans expedition till Kalifornien 1848.
Dodson skulle fortsätta att följa med Fremont
och Kit Carson på ytterligare tre resor.
I Kalifornien, uppkallat av spanjorerna efter den mytiska svarta drottningen Calafia,
var svarta bland de första att bosätta Los Angeles.
Bridget Mason föddes som slav i Mississippi 1818.
Hon togs från sina föräldrar som barn
och såldes åtminstone två gånger
skaffade sig kunskaper inom jordbruk och medicin
på varje plantage.
Bridget erhöll sin frihet 1856,
bosatte sig i Los Angeles
och arbetade som barnmorska och sjuksköterska.
Hon sparade till slut nog med pengar för att köpa mark
i vad som nu är hjärtat av centrala Los Angeles.
Hemsökt av hotet om slaveri,
och ställd inför svår fördom,
fria svarta begav sig in i outforskade land,
uthärdade motgångar och spred löften,
lämnade sitt avtryck i det amerikanska västern.
- De roller som svarta spelade i utvecklingen av
det amerikanska västern var samma roller som
andra människor spelade I utvecklingen av det amerikanska västern.
I många fall,
var de ledare,
även om få i antal,
de etablerade sig,
de var läkare,
de var tandläkare,
de ledde medborgerliga organisationer,
de var postmästare och postmästarinnor.
Inte bara var svarta människor
involverade i varje aspekt av utvecklingen
av det amerikanska västern som du kan tänka dig,
jag har inte kunnat hitta ett område där de inte har.
Inte bara var de involverade i de områdena,
inte bara var de där i större antal
än vi generellt förväntar oss,
inte bara tillförde de sina kreativa safter
till det allmänna
utvecklingen av vad vi kallar det amerikanska västern
och det amerikanska samhället i allmänhet.
Det viktigaste jag tog med mig var
att de var där.
Och det är det viktiga.
De var där.
Och vi gjorde ett fruktansvärt bra jobb med att tvätta bort dem
från vår historia och vårt samhälle.
Grunden för svartas framsteg i västern
hade redan etablerats av banbrytande pionjärer
när Bass Reeves historia började här i Crawford County,
ett område längs den otämjda gränsen av Arkansas
omgivet av Ozarkbergen i norr
och stora jordbruksmarker,
skogsklädda åsar och sjöar i söder. 1836,
Arkansas blev antaget till unionen som en slavstat;
två år senare,
i juli 1838,
föddes Bass Reeves.
Bass, hans mor
Paralee Steward,
och hans syster Jane
levde som slavar
under ägandet av William Steele Reeves.
William Reeves föddes
den 9 mars 1794 i Pendleton, South Carolina
till en familj av invandrare som hade migrerat från Dorset, England.
I sin ungdom blev han en vårdnadshavare till en farbror och flyttade till Tennessee.
Vid arton års ålder,
kämpade William i 1812 års krig
och han skulle senare strida i Creekindiankriget.
Som många före honom,
använde han sin militärtjänst för att lansera sig in i politiken,
tjänstgjorde i Tennessees
och Arkansas delstatslegislaturer.
Bass liv på William Reeves gård
var inte ovanligt för en svart pojke född i en slavstat
i mitten av 1800-talet.
Det var en tid av stor förändring,
på en plats som låg i frontlinjen för en geografisk
och kulturell förskjutning.
1836, samma år som Arkansas blev en stat,
Texas armén
under befäl av Sam Houston
vann ett hårt utkämpat självständighetskrig
mot Mexikos Santa Annas styrkor
och etablerade Republiken Texas.
Efter självständigheten,
såg många vita amerikaner, som William Reeves,
Texas som ett nytt land med möjligheter
och migrerade dit i stora antal
och tog slavarbetskraft med sig.
Slaveri hade existerat bland den politiska eliten
innan Texas vann självständighet från Mexiko 1836.
Till skillnad från andra västra stater som antogs till Unionen,
omfamnade Texas slaveriet;
statens ekonomi var beroende av det.
1846, när Bass var 8 år gammal,
packade William Reeves ihop trettio vagnar,
sin familj och sex slavar,
inklusive Bass och hans familj,
och flyttade till Preston-distriktet i Grayson County i norra Texas,
precis över gränsen från Chickasaw
och Choctawnationerna i Indianterritoriet.
I början av 1850-talet,
hade Texas befolkning av svarta slavar skjutit i höjden
med många svarta manliga slavar
som också tjänade som boskapsskötare.
Faktum är att i mitten av 1800-talet,
var Texas hem för fler svarta cowboys
än cowboys av någon annan etnicitet.
Vid slutet av 1800-talet,
gav detta levnadssätt upphov till berömda svarta cowboys
som Nat Love,
Ned Huddleston, även känd som Isom Dart,
och Bill Pickett.
År 1860 fanns det 182 000 svarta slavar
och endast 355 fria svarta i Texas.
När Bass växte upp till ung man i Texas,
började han ta på sig mer ansvar.
Han tog hand om hästar,
åsnor och annat boskap som tillhörde William Reeves.
Han ville lära sig ett yrke,
så han blev lärling hos en smed.
Efter flytten till Texas,
fick William sällskap av sin femte son,
20-åriga George Robertson Reeves och hans familj.
Bass fångade snart Georges uppmärksamhet
och valdes att bli hans personliga tjänare.
Bass tjänstgjorde i flera roller för George,
inklusive butler,
betjänt och kusk.
Med sin nya status,
bad Bass rapporterat
om tillstånd att lära sig läsa och skriva.
George vägrade,
men tillät honom att lära sig använda ett vapen
och delta i lokala skyttetävlingar
med eventuella penningvinster som gick till George för privilegiet.
Georges snabba uppgång i Texas
möjliggjorde för Bass att fördjupa sig i det vita samhället,
specifikt inom statsförvaltning och brottsbekämpning.
1848 blev George
skatteinsamlare för Grayson County, tjänade i två år.
Han blev senare sheriff i Grayson County 1850,
och innehade positionen till 1854.
Året därpå valdes han till Texas representanthus,
där han förblev som lagstiftare till inbördeskrigets början.
- Det som var ganska vanligt i det sydliga samhället var för
män att lära sig att vara en gentleman.
Och jag tror att Bass, genom att vara en personlig tjänare till George,
lärde sig hur man uppför sig, hur man pratar med människor,
och hur man bedömer människor utifrån vilka de var,
och hur han borde behandla dem.
Så jag är säker på att han hade de där manér
som han lärde sig som kroppstjänare.
I minst femton år,
från åtta års ålder till tjugotre års ålder,
tjänade Bass som Georges högra hand,
alltid vid hans sida,
iakttagande och lärande i tysthet.
Bass utnyttjade sin tid i tjänst hos George
för att lära sig sociala färdigheter
och det inre arbetet inom brottsbekämpning
som senare skulle gagna honom väl i livet.
- År 1861, mindre än en månad efter att konfederationssoldater
sköt på Fort Sumter och slet sönder Unionen,
samlade George Reeves likasinnade konfederationsympatisörer
och gick med i det Elfte Texas Kavalleriregementet
under överste William Young
och med honom,
tog han med sig en motvillig Bass Reeves till kriget.
Decennier senare, 1901, gav Bass en intervju till en tidning i Muskogee, Oklahoma.
I den minns han att ha deltagit i inbördeskriget
på konfederationens sida
och hur det hade tvingats på honom av George Reeves.
En av de första sakerna tidigt i kriget
som det Elfte Texas Kavalleriregementet gjorde
var att gå in i Indianterritoriet
och engagerade sig mot ursprungsbefolkningen
som försökte ta sig ut ur Indianterritoriet
eftersom de favoriserade Unionen.
Och det Elfte Texas Kavalleriregementet var involverat i dessa strider.
Påstås det att en natt i lägret,
hamnade Bass och George i ett bråk över ett kortspel
under vilket Bass slog ned George medvetslös.
Efter bråket, av rädsla för säker död,
flydde Bass in i det ödesdigra terrängen i Indianterritoriet.
Mark tilldelades specifikt
för ursprungsbefolkningens användning 1763
när kung George III utfärdade en kunglig proklamation
där britterna begränsade
europeiska bosättningars
till land öster om Appalacherna.
När revolutionskriget slutade 1783,
och Amerika etablerade sin självständighet
ignorerades proklamationen av bosättare
som fortsatte att expandera västerut in i ursprungsbefolkningens land.
Ursprungsbefolkningens stammar
hade långvariga avtal med den brittiska regeringen
och mycket lite interaktioner med europeiska-amerikanska kolonister.
Tillströmningen av amerikanska bosättare efter revolutionskriget
intensifierade den väpnade konflikten mellan ursprungsbefolkningen och kolonisterna
som hade pågått sedan tidigt europeiskt bosättning på 1600-talet.
Dessa konflikter blev kända som Indiankrigen.
1830, drivna av vita bosättare som sökte
tillgång till bördiga marker öster om Mississippi,
undertecknade Andrew Jackson Indian Removal Act,
som tvingade bort upp till 60,000 ursprungsbefolkningar
från deras land och in i regeringens
utsedda territorium som sträckte sig över dagens Oklahoma,
Kansas, Nebraska, och delar av Iowa.
- Indianterritoriet avsattes för ursprungsbefolkningen
från början som kom från sydost,
så vi pratar om Florida, Georgia, Alabama, Mississippi, Tennessee,
North Carolina.
Och dessa indianer var cherokeerna,
choctawerna,
chickasawerna,
creekerna och seminolerna.
- Dessa stammar var kända som de Fem Civiliserade Stammarna
på grund av deras antagande av europeiska seder och samhällsstrukturer.
Den tvångsförflyttningen,
överkänd som Tårarnas väg,
präglades av svårigheter,
lidande och död.
Indianterritoriet,
ofta främmande och ogästvänligt,
utgjorde en stor utmaning för stammarna.
Trots dessa motgångar,
integrerade de sina kulturella traditioner
i den nya miljön.
I ett komplicerat
och ofta förbisett kapitel av amerikansk historia,
var slaveriet av svarta utbrett
bland de Fem Civiliserade Stammarna.
- De hade plantager i södern innan de flyttades till Indianterritoriet
och de omfamnade huvudsakligen egendomsslaveriet.
Så, när de tvingades att flytta till Indianterritoriet
tog de sina afroamerikanska slavar med sig till Indianterritoriet.
- De slavade svarta i Indianterritoriet arbetade på fälten, i hemmen och företagen,
deras liv bar en kuslig likhet med slavarnas
på plantagerna i Djupa Södern.
Ursprungsbefolkningens slavägare
såsom huvudhövdingen för Cherokeenationen John Ross
Seminolehövdingen John Jumper,
och Cherokee-hövdingen,
senare konfedererad general, Stand Watie
exemplifierar de nära banden mellan ledarskapet för de Fem Civiliserade Stammarna
och den slavägande plantageklassen i Södern.
Född 1800, Choctawhövdingen Greenwood LeFlore
var son till en högt uppsatt Choctawmor och en fransk pälshandlare.
Han var en framstående figur före inbördeskriget bland Mississippis plantageelit.
På sina omfattande egendomar levde över 400 slavar
och arbetade i träldom.
1830 undertecknade LeFlore fördraget vid Dancing Rabbit Creek,
en ödesdiger handling som skulle
beröva choctawerna deras ancestrala hemländer,
och driva många ut på Tårarnas Väg.
När choctawerna tvingades från sina länder
för att möta en osäker framtid i väst,
förblev LeFlore i Mississippi på sin plantage Malmaison.
Han ställde sig på unionens sida mot utbrytning
och dog några månader efter att kriget slutade 1865.
Han begravdes på sin egendom i Mississippi,
hans kropp insvept i den amerikanska flaggan.
Indianterritoriet var en
betydande slagfält under inbördeskriget,
med avgörande slag som slaget vid Pea Ridge
och slaget vid Honey Springs
som underströk regionens betydelse.
Stammarnas allianser var delade;
vissa stammar allierade sig med konfederationen
på grund av deras ekonomiska och slaveribundna band till södern,
medan andra stod på unionens sida.
Denna interna konflikt och yttre krigföring
ledde till omfattande förödelse,
resulterande i dödsfall,
fördrivning,
och djupgående social omvälvning.
Detaljerna kring Bass korta
tid i kriget är okända,
liksom hans rörelser i territoriet
mellan åren 1862
tills han åter dyker upp i register 1870.
I sina memoarer,
nämnde George Reeves inte Bass,
inte heller nämndes slavar som följde
med sina konfedererade ägare i officiella register.
Det är ganska troligt att Bass
slogs tillsammans med creekerna och seminolerna
som bekämpade
de konfedererade indianerna i Indianterritoriet.
Efterdyningarna av inbördeskriget
såg avskaffandet av slaveriet i Indianterritoriet
och omstruktureringen av stammarnas regeringar
enligt nya fördrag med USA:s regering.
Dessa fördrag
krävde att stammarna frigav sina slavar
och erbjöd dem fullt stamskap,
vilket ledde till bildandet inom stamnationerna
av unika samhällen av fria män,
tidigare slavar hos stammarna.
Vid krigets slut,
hade Bass lärt sig att tala Muskogee,
språket för creekerna och seminolerna
och kunde samtala på språken
för de andra stammarna.
Han bemästrade skjutvapen,
lärde sig att skjuta både pistol och gevär
nästan perfekt med vilken hand som helst.
Han hade blivit mycket bekant med Indianterritoriet,
möjligen arbetade
som spejare och guide för biträdande marskalkar.
Bass var ännu inte en lagman,
men de färdigheter han nu hade
gjorde honom mer än kvalificerad för jobbet.
Efter inbördeskriget
tog västflytten fart
och när nybyggarna kom,
grundades nya, laglösa städer.
Under de trettio åren efter inbördeskriget,
grundades över en miljon nya gårdar i väst
och mycket av det var tack vare Homestead Act
och genom andra statliga akter
som gjorde det lätt att skaffa federal mark.
Så, bönderna är på väg dit.
Om bönderna ska vara där i antal,
då köpmännen i staden,
se, bönder var inte de enda pionjärerna,
bergsfolket var inte de enda pionjärerna,
cowboys var inte de enda pionjärerna,
det fanns även urbana pionjärer.
Och urbana pionjärer
var män som ville vara med på äventyret,
men deras talang
var kanske som köpmän.
Och de skulle komma till
dessa nya platser
och öppna den första allmänna butiken,
den första smedjan,
det första lilla hotellet,
och andra saker.
Och helt plötsligt,
tar en stad form.
En predikant kunde vara en urban pionjär
och han skulle komma och öppna första kyrkan.
Det gällde säkert skollärare.
En professor eller en skolfröken
skulle komma och öppna första skolan.
Och helt plötsligt,
har du en skola, och ett par butiker,
och en smedja, och en kyrka,
och allt det, du har en liten stad som växer
och tjänar bönderna och ranchägarna i området.
- År 1870 hade Bass återvänt från Indianterritoriet
till länet där han föddes.
Han slog sig ner i Van Buren,
Crawford County,
Arkansas och tog med sig sin fru Jennie,
deras fyra barn -
Sarah, sex år,
Robert, fyra år,
Harriet, två år,
och George, sex månader gammal
samt hans mor och syster.
Bass Reeves är så dynamisk
eftersom han föddes som slav,
befriade sig själv från slaveriet,
flydde, blev en självgjord person på många
sätt,
enligt flera berättelser
levde bland
flera olika stammar i Indianterritoriet,
lärde sig deras språk,
lärde sig deras förmågor och färdigheter
och sedan efter kriget var över,
hittade han kvinnan som
skulle bli hans fru,
återvände till Fort Smith-området,
bodde i Van Buren,
etablerade en framgångsrik,
enligt alla berättelser,
framgångsrik gård,
födde upp hästar och var känd för det.
- Van Buren var platsen där den federala domstolen
var för Indianterritoriet,
så det var en mycket viktig plats.
Och för Bass att sedan arbeta med biträdande
USA-marskalkar för Van Buren-domstolen
hade det attraktion för honom att bosätta sig där.
- Vad som började som ett markanspråk vid Arkansasfloden 1849,
blev Van Buren en livlig hamn
och handelscentrum längs floden
och en avgörande utgångspunkt för hoppfulla
prospektörer under 1849 års guldrusch.
Belägen vid gränsen till Indianterritoriet,
var staden ett myller av aktivitet,
dess puls drivs av det outtröttliga flodtrafikflödet,
den rytmiska dunkandet av järnvägshandeln,
och en robust köpmannahandel
som stod
som navet i Van Burens blomstrande ekonomi.
Den 9 oktober 1850,
bad Van Burens invånare att få den federala domstolen
placerad i deras stad.
Den 3 mars 1851,
etablerades den federala domstolen i västra distriktet av Arkansas där.
Under domstolens första tio år,
skapade domare Daniel Ringo lag och ordning i området,
och dömde vita, ursprungsbefolkningar och svarta män till fängelse eller galgen.
Han avgick 1860
och det finns inga uppgifter om en federal domstol
som verkade från Van Buren under de kommande tio åren.
Den 3 mars 1871,
flyttades domstolen från Van Buren till Fort Smith.
Fort Smith var en av de största städerna,
jag menar det var den största staden
näst efter Little Rock i Arkansas.
Och den låg vid gränsen till Indianterritoriet
och hade varit en kritisk militär
bas före inbördeskriget.
Och så låg den på en utmärkt plats för regeringen
att hantera de Fem Civiliserade Stammarna.
Ligger fem miles sydväst om Van Buren,
Fort Smith fick sitt namn efter General Thomas Adam Smith,
en slavägande georgian
som kommenderade USA:s armés gevärsregemente 1817.
Det etablerades som en militär
post av USA:s regering samma år.
Efter att officerarnas kvarter
förstördes av en brand 1870,
övervägde USA:s regering att sälja marken.
Istället flyttades den federala domstolen dit 1871.
Staden var en livlig flodstad
med en stor befolkning av laglösa som fann
nöjen i bordellerna och salongerna som kantade dess grusgator.
Fort Smiths domstol var ingen vanlig federal domstol,
och Indianterritoriet var inget vanligt jurisdiktionsområde.
På 74,000 kvadratmil av okartlagda stigar, gömställen,
öknar och omfattande vildmark,
var västra distriktet i Arkansas vid den tiden
det största i USA:s historia.
Det fanns inga utlämningsavtal
med omgivande stater,
med Kansas, eller Arkansas, eller Texas,
så om en laglös kom in i Indianterritoriet
behövde han inte oroa sig för att bli utlämnad
om han lokaliserades per se,
du kunde bli utlämnad om det var känt att du ockuperade,
men du skulle inte bli arresterad för det.
Så du vet
det blev en
utmärkt plats att gömma sig på.
Med tiden dock,
begicks brott.
Det största brottet för biträdande
USA-marskalkar var smuggelsprit,
sprit var olagligt i Indianterritoriet.
År 1875 utsåg kongressen Isaac C. Parker
till ny domare vid Fort Smiths domstol.
En tidigare advokat,
veteran och kongressman, 35-årige Parker
var republikan
som hade lämnat Demokratiska partiet
när han blev alltmer bestört över deras tolerans
och passion för slaveri.
Strax efter att Parker bytte parti,
bad president Ulysses S. Grant
att han skulle utnämnas till domare i Västra
distriktet.
Som hans ordningsman,
en position som upprätthöll ordningen i rättssalen,
eskorterade jurygrupper och assisterade presiderande domare,
anställde Isaac Parker en svart man vid namn George S. Winston.
Daniel P. Upham,
en före detta officer i unionsarmén
som hade lett Arkansas
milis för att krossa Ku Klux Klan,
utnämndes till USA-marskalk vid domare Parkers domstol,
och tillsammans
anställde de upp till femtio biträdande USA-marskalkar
för att verkställa lagarna genom Indianterritoriet
och Västra Arkansas.
I det otämjda landskapet i Vilda Västern,
var lag sällsynt.
Och ändå var ordning avgörande för nybyggarna,
gruvarbetarna, ranchägarna,
och entreprenörerna som skapade sitt liv vid gränsen.
Förkroppsligandet av den ordningen kom ofta till häst,
märket glimmande i solen,
ridande under myndighet av den federala regeringen.
USA-marskalken,
en gestalt insvept i lika delar fruktan och respekt,
hade en position med stor makt och stort ansvar.
Utnämnd av presidenten själv,
varje marskalk ansvarade för att verkställa federala
lagar genom ett specifikt distrikt inom en stat.
Deras uppgifter var många--
att skydda den federala rättsväsendet,
gripa federala flyktiga,
hantera beslagtagna tillgångar,
transportera fångar,
kväsa upplopp,
och upprätthålla freden.
Ändå krävde Vilda Västerns vidsträckthet
fler stövlar på marken,
fler ögon på horisonten.
När domare Parker först kom,
behövde han den typ av biträdande
som han visste att han kunde lita på,
och en han visste kunde spåra.
- Biträdande USA-marskalkar var ofta lokalbor
som kände till landskapet.
De delade många av samma ansvarsområden
som sina utnämnare,
biträdande förde
lagen till de yttersta delarna av territorierna.
De var märket och vapnet i städer
där marskalkens namn bara var en viskning
i vinden.
Även om skillnaden kan verka trivial för oss nu,
i det gamla Västern,
var rollerna som USA-marskalk,
biträdande USA-marskalk,
och deras possemän avgörande för etableringen
och bevarandet av lag och ordning.
Deras insatser bidrog avsevärt till
att omvandla det amerikanska Västern
till en region synonym med möjligheter.
Genom deras strävan att upprätthålla lagen
och föra laglösa till rättvisa,
spelade de en nyckelroll i att etablera samhällen
och infrastruktur
i ett land rikt på potential och mångfald.
Biträdande marskalkar,
Biträdande USA-marskalkar
och possemän hängde runt de federala domstolarna
i hopp om att få ett jobb,
en arresteringsorder att verkställa,
eller en posse att tjäna i,
eller vad som helst.
Dessutom,
de fick dela belöningar
så de jagade efter skurkar
som hade belöningar utlysta.
Om det var en kille med $100 på sitt huvud
eller $500 på sitt huvud
då kan du
föreställa dig att det skulle vara USA:s
biträdande marskalkar och possemän efter honom,
men sällan en USA-marskalk
för hans jobb var administrativt.
Jobbet var farligt
och krävde inte lite mod
eftersom laglösa i territoriet
kände till varje stig och gömställe
och var nästan säkra på att motstå arrestering
för straffet för att göra så
var bara ett ytterligare år av fängelse.
Dessa laglösa var inte bara mindre förbrytare,
de flesta av dem var mördare,
boskapsstöld,
eller hästtjuvar
och straffet för dessa brott var döden.
Men, marskalkernas och deras biträdandes
jurisdiktion hade begränsningar.
Den federala regeringen
hade ingen kontroll över vad ursprungsbefolkningen gjorde
utom om det begicks brott mot vita män
eller svarta män som inte var medborgare i indiannationer
eller tvärtom,
då ingrep USA:s regering
och dessa fall dömdes
vid Fort Smiths domstol.
Och så biträdande marskalkar initialt
som var tvungna att arbeta utifrån Fort Smiths domstol
var tvungna att lämna Fort Smith
och de var tvungna att ge sig in i Indianterritoriet
hela vägen västerut till Fort Sill,
Fort Reno, och ibland till Fort Supply,
och återvända till Fort Smith,
det var som en rundresa på över 500 mil.
Och de hade arresteringsorder för vissa personer
eller de fick öppna arresteringsorder
där de kunde prata med folk
som bodde i territoriet
och ta reda på vem som begått brotten.
Nu kunde indianerna inte arresterade dessa icke-medborgare,
men de kunde hålla dem för biträdande USA-marskalkar
och det hände vid många tillfällen
där de höll brottslingar för biträdande
USA-marskalkar att komma och hämta.
- Domare Parkers rykte hjälpte inte biträdande
han skickade ut på fältet,
för han fick snabbt smeknamnet "Hängdomaren".
Under sin karriär,
skickade Parker sjuttionio dömda till galgen.
Parkers domstol var synonym
med det strängaste straffet tillåtet enligt lagen.
Detta gjorde bara faran
mer uttalad för biträdande USA-marskalkar.
Fast beslutna att undvika en tid med det heliga,
var laglösa i Indianterritoriet och västra Arkansas
som var desperata att fly
den nästan säkra döden som väntade dem
i rättssalen,
skulle mörda så många som 100 biträdande
i kallt blod.
I inget annat territorium eller stat i USA:s historia
dödades fler biträdande USA-marskalkar i tjänsten
än i Indianterritoriet.
- För att uttrycka det kort, det skulle vara en radie på femtio mil
runt staden Muskogee
där majoriteten av biträdande
USA-marskalkar dödades i Indianterritoriet.
Så det var mycket farligt.
Idag kan poliser använda sin radio och kalla på förstärkning,
i Indianterritoriet,
kunde du inte kalla på förstärkning.
Du var där ute på eget initiativ
när det gällde hur du kunde hålla dig vid liv
och du och din posse var tvungna att göra det
och sedan vet du
utföra jobbet att
gripa de personer du letade efter,
och sedan återvända till Fort Smith säkert.
Det var ett mycket,
mycket farligt jobb.
- Bass Reeves tog upp sin befattning som biträdande USA-marskalk
den 28 maj 1875.
- Domare Isaac Parker har kontrollen i Fort Smith, Arkansas
i Västra distriktet av Arkansas
och det betyder att han är ansvarig för USA-marskalkarna,
och en av de första anställningarna han gör är Bass Reeves.
Inte helt säker på varför
utom att denna man redan hade byggt upp ett rykte
för ärlighet,
för disciplin,
han var en stor man,
han var 6 fot 2,
detta var i en tid då de flesta var 5 fot 8,
så han är stor,
han är stark.
Han var påstått tvåhänt och
en skicklig skytt,
detta var den typ av man som domare Parker ville ha.
Och det faktum att han var svart
som troligen, troligen
skulle ha hindrat honom från att få ett antal positioner,
gjorde honom ännu mer attraktiv för domare Parker.
Han ville ha personer av färg
i USA:s marskalkstjänst
eftersom det fanns personer av färg
i Indianterritoriet,
det fanns personer där
som inte skulle kunna relatera till en vit officer,
men de kanske skulle kunna relatera till en svart man.
Även några av indianerna skulle bättre kunna relatera
till en svart man än de kunde till en vit.
Medan han långt ifrån
är den mest berömda svarta biträdande USA-marskalken i historien,
Bass Reeves var inte den första.
År 1867, åtta år innan Bass fick sin utnämning,
publicerade 'Indian Pioneer Papers' en berättelse
om en svart man känd som "Negro Smith"
som ledde en posse för att jaga en mördande diligensrånare
nära Atoka i Choctaw Nation.
Och det fanns åtminstone en annan svart biträdande USA-marskalk
utnämnd före Bass.
Bynum Colbert
som var en veteran från inbördeskriget och en tidigare
Buffalo Soldier i det tionde kavalleriregementet,
fick en utnämning 1872
tre år före Bass Reeves.
Colbert tjänstgjorde fram till 1895
och så han tjänstgjorde en lång tid
och var en mycket bra lagman.
- Bass ledde en distinkt klass av svarta biträdande USA-marskalkar.
Bob Fortune föddes i Bowling Green, Virginia
den 15 juni 1865
och tjänstgjorde som biträdande USA-marskalk från 1895
till hans avgång 1907.
- Han red ofta med andra svarta biträdande USA-marskalkar
Neely Factor och Zeke Miller.
Grant Johnsons föräldrar hölls som slavar
av ursprungsbefolkningen.
Han tjänstgjorde som biträdande USA-marskalk från 1888 till 1906.
Han och Bass var vänner för livet.
Det fanns också John Garrett
som blev en av många biträdande USA-marskalkar
som förlorade sina liv i Territoriet.
Han sköts tre gånger av Rufus Buck-gänget
i ett bakhåll den 30 juli 1895.
Innan Garrett dog av sina skador,
identifierade han mannen som sköt som Rufus Buck.
Gänget fångades
och dömdes två gånger till döden av domare Parker.
De hängdes alla för John Garretts mord
den 1 juli 1896.
Dessa svarta biträdande USA-marskalkar
var medlemmar i en kohort av tidigare slavar som blev lagmän
och de mötte motstånd
som Bass snabbt upptäckte
strax efter sin utnämning.
I juli 1875,
efter bara två månader på jobbet,
Bass arresterades för misshandel med avsikt att döda.
Inga detaljer om fallet
känt som "Delstaten Arkansas mot Bass Reeves"
har överlevt.
"Van Buren Press" rapporterade att en jury fann Bass
inte skyldig i september samma år.
Oavsett detaljerna i händelsen,
kunde varken domare Parker eller hans USA-marskalk Daniel P. Upham
finna anledning att avskeda Bass.
Och så började hans karriär som biträdande USA-marskalk.
I efterdyningarna av inbördeskriget,
rekonstruktionseran
markerade en vändpunkt i nationens historia,
kännetecknad av ansträngningar att återuppbygga
och omdefiniera USA.
Drivna av detta mandat,
den 17 mars 1877,
två år efter att Bass Reeves började sin tjänstgöring
som biträdande USA-marskalk i Arkansas,
i ett banbrytande drag,
utnämnde president Rutherford B. Hayes
Frederick Douglass
till den första svarta USA-marskalken för Washington D.C..
Detta betydande beslut av den federala regeringen
symboliserade inte bara ett åtagande att integrera svarta
i framstående befattningar av auktoritet,
utan satte också en föregångare för framtida utnämningar.
- Douglass var... han var en fascinerande individ,
som ni väl vet,
vi kallade honom
personen av 1800-talet,
han var mannen i
rampjuset
och han hade velat bli en kabinettsmedlem
i en av de presidentiella utnämningarna,
men han fick aldrig det.
Douglass var officiellt den första svarta VD:n inom rättsväsendet.
Hans nominering mötte motstånd
och det fanns galna
skäl till varför hans nominering mötte motstånd:
nummer ett, han skulle afrikanisera domstolarna,
han skulle få alla jurymedlemmar,
alla jurymedlemmar skulle bli svarta
alla vakter skulle bli svarta.
Så, med Douglass fanns det motstånd.
Trots att Frederick Douglass och Bass Reeves
troligtvis aldrig korsade vägar,
var Douglass utnämning
ett flyktigt sken av progressiv förändring
och en indikation
på de förändrade rollerna för svarta män inom rättsväsendet
under rekonstruktionen.
Dock, det federala regeringens mandat om
transformation och integration
efter inbördeskriget avslutades samma år.
med kompromissen 1877,
som effektivt avslutade rekonstruktionen
genom att dra tillbaka federala trupper från södern
och markerade en skiftning i nationens tillvägagångssätt till medborgerliga
rättigheter och raslig jämlikhet.
Trots det officiella slutet på rekonstruktionen,
i det gamla västern,
skulle svarta män fortsätta att tjänstgöra som biträdande USA-marskalkar
under ytterligare två decennier,
ett bevis på deras effektivitet
och deras kollegors lojalitet.
De första åren av Bass karriär
tjänade som en period av träning
där han lärde sig yrkets alla knep.
I juni 1877,
tjänstgjorde han
som en posseman för biträdande USA-marskalk Robert J. Topping
när de grep en man som hade stulit oxar,
och återigen med biträdande USA-marskalk James H. Mershon
1980
när de grep två män för att ha sålt olaglig whisky
i Indianterritoriet.
I december 1878,
tjänstgjorde Bass som vakt under avrättningen
av James Diggs och John Postoak.
Han agerade också som vakt
tillsammans med andra biträdande USA-marskalkar och George Maledon,
domare Parkers bödel,
under transporten av fångar
från Fort Smiths federala fängelse
till Korrektionshuset i Detroit, Michigan.
Bass klarade sig ganska bra ekonomiskt.
En biträdande USA-marskalk kunde förvänta sig att tjäna 500 dollar i lön.
Dessutom,
skulle han tjäna ungefär 75%
av belöningen för de fångar han återbördade till rätten,
den andra fjärdedelen gick till marskalken själv.
Det är ett bevis på Bass drivkraft,
beslutsamhet,
och intensiva åtagande att leverera laglösa
att han tjänade runt 3 000 till 4 000 dollar om året,
vilket gjorde honom till en av de högst tjänande biträdande marskalkarna
vid Fort Smith.
Han byggde en åttarumsvilla i Van Buren,
tvärs över gatan från Crawford Countys skattmästare,
en vit man som hette August J. Ward.
Han skulle regelbundet ta emot gäster i sitt hem
såsom advokaterna William H. H. Clayton,
en åklagare,
och William M. Craves,
en offentlig försvarare
som skulle ta tåget från Fort Smith till Van Buren
för att diskutera fall med Bass över middagen.
När Bass blev mer erfaren,
skulle han jaga farligare brottslingar,
ofta på egen hand
och ibland med andra biträdande USA-marskalkar
eller med sina äldsta söner som sitt manskap.
Han skulle behöva anställa en kock,
han skulle behöva anställa en vakt,
och åtminstone en posseman.
För det mesta tog Bass
inte med sig många possemän,
du kunde anställa fyra eller fem om du ville,
men Bass tog vanligtvis bara med sig en
och du har en vagn eller två vagnar.
- Förberedelserna för att gå in i Indianterritoriet
för att jaga brottslingar kunde ta dagar
och ibland veckor
och när biträdande USA-marskalkar till slut gav sig av,
fanns det ytterligare överväganden.
Dödlinjen,
en term som ofta används i det gamla västern,
refererade till en utsedd gräns
bortom vilken USA-marskalkar hade begränsad jurisdiktion.
För biträdande USA-marskalkar som arbetade utifrån Fort Smith,
betraktades Missouri Kansas Texas-järnvägsspåren
belägna ungefär sextio miles väster om Fort Smith,
som deras Dödlinje.
MKT-spåren tjänade som en geografisk referenspunkt
och en symbolisk uppdelning
mellan territoriet under federal jurisdiktion
och Indianterritoriet,
som hade sitt eget rättssystem.
Även om deras jurisdiktion typiskt
slutade vid MKT-spåren,
skulle biträdande USA-marskalkar
ibland
korsa Dödlinjen för att jaga brottslingar
eller för att assistera lokala infödda polisen.
- Du kunde vara på den resan i en till två månader.
Många gånger var det två månader
beroende på
om vattnet var högt och bäckarna och floderna.
Och så det kommer att vara en lång tid att vara borta från hemmet,
att vara borta från din familj.
Bass visade snabbt sin skicklighet
i att bringa brottslingar inför rätta.
Han hade definitivt ett rykte om
att gå ut med flera arresteringsorder i fickan
och kom tillbaka med flera personer i släptåg.
Så bra var han,
inte bara att jag ska ut och fånga en kille,
jag ska ut och fånga flera personer samtidigt.
Bass var analfabet,
han kunde inte läsa och skriva.
Han skulle memorera arresteringsordrarna
och ta dem in i
Indianterritoriet och verkställa arresteringsordrarna.
Han hade ingen specifik
aning om vad som stod på de där arresteringsordrarna,
men innan han gick ut,
skulle han få någon
ibland var det någon i hans egen familj,
läsa de där arresteringsordrarna för honom,
han skulle memorera dem,
inklusive beskrivningar av personen,
vad de var eftersökta för,
var de tros vara vid den tiden,
och han skulle gå ut och göra jobbet.
Och han gjorde det så, så väl.
- Han blev så bra på att hantera de arresteringsordrar han hade,
att federala domstolen började ge honom
stämningar att dela ut
för folk att dyka upp i domstolen
så han skulle
inte bara ha sina arresteringsordrar,
han skulle ha stämningar att dela ut
för att ta med tillbaka.
Och han skulle behöva hitta personen
och berätta för dem att de måste dyka upp,
du vet dyka upp i domstolen
för att ge vittnesmål.
Och han gjorde allt det
utan att kunna läsa och skriva,
och gjorde det bra.
Legendaren om Bass Reeves
byggs inte bara på att han var en svart biträdande marskalk,
han visade också en överlägsen
behärskning av brottsbekämpningstaktik
årtionden före sin tid.
Hans intelligens och uppfattning som lagman
var lika legendariska
som hans förmåga att hantera vapen.
Under sina år bland ursprungsbefolkningarna,
hade Bass bemästrat konsterna av bedrägeri och förklädnad.
Istället för att rida sina pris hästar i Indianterritoriet,
skulle han istället rida enfärgade, långsammare hästar
för att smälta in i omgivningen
och dölja sin identitet som lagman.
Att använda förklädnader skulle bli en vanlig
komponent i Bass brottsbekämpande färdigheter
under hans karriär.
Dessa taktiker,
föregångare till undercover-arbete
som lokal och federal polis
skulle använda under nästa århundrade,
skulle cementera Bass arv
inte bara som en federal lagman,
men som en mästerdetektiv.
Han kunde ta på sig personligheter
för att hjälpa till att lura folk att tro
att han var någon annan
precis innan han skulle sätta handfängslen på dem.
Han kunde överlista de människor han var med,
men på många sätt,
och jag tror delvis var det tiderna.
Bara att vara tiden efter inbördeskriget,
som en svart man i den här delen av landet,
kunde han gå omkring nästan osynlig
för han var bara en annan svart man
i den här delen av landet
och han kunde komma till platser där ingen vit biträdande
någonsin skulle kunna hitta dem.
Bass var en skicklig och beslutsam skytt.
Under sina tre decennier i tjänst,
skulle han dela ut snabb
gränsrättskipning till lagbrytare
som trodde det var klokt att kämpa mot sin tillfångatagning
istället för att ge upp och möta domare Parkers domstol.
Han fick ett rykte
under sin tid i Marshals Service,
faktiskt under hela sin tid
som lagman,
och han var i princip lagman resten av sitt liv,
som att vara den bästa som fanns.
Han hade några tuffa uppdrag.
Vi vet att
åtminstone rapporteras det
att han dödade 14 män.
- Medan Bass var inblandad i ett antal skjutningar
som lämnade hans motståndare döda,
visste han att kallblodiga
avrättningar inte skulle tolereras.
Domare Parker skulle lika gärna kunna åtala en biträdande
för ogrundat mord som han skulle kunna göra någon lagbrytare.
Trots sina många talanger,
sin orubblighet,
sin lojalitet,
skulle Bass ständigt möta kritik
i rättsväsendet och i allmänhetens åsikt
och i pressen.
"Fort Smith Weekly Elevator" noterade,
"Det verkar som om Bass
har haft en vana av att låta en fånge fly
när mer kunde tjänas än genom att hålla honom."
En anklagelse som inte hade någon grund.
Bass porträtterades ofta felaktigt som en lat,
blodtörstig mördare
som hellre dödade sina fångar
än att föra dem till domstolen.
"Han var inte en våldsam man,
han hade aldrig det ryktet.
Men säkert, när du var i territorierna,
vissa människor där skulle inte ge upp.
De skulle kämpa,
för kanske de stod inför dödsstraffet,
eller ännu värre
för några av dem,
de stod inför att sitta i fängelse i åratal
och de kunde inte tåla tanken på det.
De skulle kämpa,
han var fel man att kämpa med.
Den 9 april 1884,
på väg till Fort Smith med fem fångar i släptåg,
Bass och hans posse,
som inkluderade hans systerson John Brady
som körde hästlaget, och en kock,
en svart man vid namn William Leach,
slog läger nära Cherokee town
i Chickasaw Nation i Indianterritoriet.
Ett häftigt gräl bröt ut mellan Bass och William Leach.
Senare samma natt i lägret,
enligt Bass vittnesmål,
höll han på att byta kulor i sitt gevär
när han av misstag sköt Leach.
Han sökte enligt uppgift efter en läkare,
men kunde inte hitta en i tid för att rädda Leachs liv.
Trots sin inblandning i dödsfallen av otaliga laglösa,
var det denna oavsiktliga skjutning
som skulle överskugga stora delar av Bass karriär.
Tveksamheten hos hans kollegor Deputy U.S. Marshals
och domare Parker att väcka åtal
är tydlig i det faktum att det skulle dröja tre år
innan han ställdes inför rätta för Leachs död.
Tillfälligt fri från åtal,
fortsatte Bass med sina uppgifter som en Deputy U.S. Marshal
och vände sin uppmärksamhet till gripandet
och arresteringen av Jim Webb,
en cowboy från Texas
som hade drivit in i Chickasaw Nation
i Indian Territory 1883.
Jim Webb var arbetsledare på McLeish-Washington Ranch.
När en grannbonde,
en svart präst,
råkade bränna av en del av ranchen,
sköt Webb och dödade honom.
Bass fick arresteringsordern
och Webb greps och släpptes mot borgen,
men misslyckades att dyka upp till rättegången.
Bass skickades efter honom igen.
Han hittade honom vid Bywater Store,
som var en diligensstopp i Chickasaw Nation
och de hamnade i en skottstrid.
Webb, medan han försökte springa ifrån
Bass, sköt på honom med sitt gevär.
Han sköt av brättet på Bass hatt,
han sköt av en knapp från hans rock,
han sköt av tyglarna så Bass inte kunde hålla sin häst.
Så Bass var tvungen att stiga av sin häst och när han gjorde det,
tog han sitt gevär.
Enligt D.C. Gideon,
en författare som skrev vid tiden,
avfyrade Bass det första skottet från sitt Winchester,
och träffade Webb.
Och innan skurkens kropp träffade marken,
träffade Bass honom med ett andra skott från sitt gevär.
När Bass och hans posse närmade sig den döende Webb,
var hans sista ord till Bass,
han sa till honom:
'Du är en modig man.
Jag vill att du accepterar min revolver
och hölster som en present
och du måste acceptera dem.
Ta den, för med den
har jag dödat elva män,
fyra av dem i Indian Territory
och jag förväntade mig att du skulle bli den tolfte.'
Bass accepterade gåvan. I en intervju han gav 1901,
Bass mindes:
'Den modigaste mannen jag någonsin såg var Jim Webb,
en mexikan som jag dödade 1884
nära Sacred Heart Mission.
Han var en mördare,
jag hamnade mellan honom och hans häst.
Han steg ut i det öppna 500 yards bort
och började skjuta med sitt Winchester.
Han var 500 yards bort från mig när jag dödade honom.'
Det var en av Bass största skottstrider
speciellt på det avståndet, eftersom
500 yards är en fjärdedels mil
och så,
var det en stor bedrift att skjuta någon på det
avståndet och träffa dem.
Men Bass var mycket bra med både gevär och pistol.
Bass kom i konflikt
med lagen igen i oktober 1884,
när han tillfälligt befriades från sina uppgifter
som biträdande av U.S. Marshal’s kontor i Fort Smith
medan anklagelser om att acceptera mutor utreddes.
Efter två månader,
bestämde Marshal Thom Bowles
att det inte fanns tillräckligt med bevis för att bevisa hans skuld
och han återinsattes till julen 1884.
Bass fortsatte att spåra
och föra in lagbrytare i Indian Territory
genom 1885.
Följande år,
gjorde han en överraskande vänskap med Belle Starr,
den ökända lagbrytaren
som han skulle tjäna med en arresteringsorder
för häststöld.
Vid första anblicken,
att tjäna Belle Starr,
en dotter till Konfederationen,
med en arresteringsorder för hennes gripande
var en särskilt svår och farlig uppgift
för en svart biträdande U.S. Marshal.
- Belle Starr var en av de mest kända karaktärerna
i Indian Territory
och hon var känd för att ge hjälp
till lagbrytare och ibland själv vara engagerad
i stöld av hästar.
Hon var en tidigare Konfederationssympatisör.
Hon tyckte om Bass Reeves.
Hon sa att hon fann honom vara modig och tappr
och han var en man av sitt ord,
så de hade en vänskap.
Och faktiskt, 1886,
fick Bass arresteringsordern för hennes gripande.
Han grep henne inte,
men tillät henne att överlämna sig själv.
- Denna osannolika vänskap mellan Bass Reeves
och Belle Starr,
en svart före detta slav som blev lagman
och en vit Konfederationssympatisör-
vänd lagbrytare,
belyser komplexiteten i det gamla västern.
Under en tid med skarpa ras- och sociala klyftor,
Belle Starrs respekt för honom
är ett bevis på Bass rättvisa
och opartiska inställning till att upprätthålla rättvisa,
och till den mångfacetterade verkligheten av livet på gränsen.
Den 21 januari 1886,
upplevde Bass räckvidden av lagen på nära håll
när han arresterades
och anklagades för mordet på sin kock
William Leach.
Utan särbehandling,
placerades han i Fort Smith-fängelset.
- Demokraterna hade tagit makten i Washington,
vi hade en ny,
ny federal åklagare
och de ville verkligen bli av med alla
spår av rekonstruktionen
och dessa svarta biträdande marskalkar och andra utnämnda
var säkert det.
- U.S. Marshal för Fort Smith år 1886 var John Carroll,
en av endast två tidigare konfedererade soldater
som innehade posten under Bass tid.
Pressen var inte på Bass sida.
När de rapporterade om Bass gripande,
den 22 januari 1886 upplagan av "Arkansas Gazette",
publicerad i huvudstaden Little Rock läser:
'Reeves har varit konstant
på Marshals styrka här i flera år,
och trots rykten nådde hit ofta
att han var i liga med några av de värsta banditerna
och laglösa i det indianska landet,
han lyckades täcka över sina spår så effektivt
att han behöll sin utnämning
tills den senaste Marshal tog över,
när han avlägsnades.'
Rapporteringen mot Bass
fortsatte i hans hemstad press.
I den 23 januari 1886
upplagan av "Van Buren Press",
läser tidningen:
'Bass Reeves har ett rykte genom hela västra
Arkansas och det indianska territoriet som ingen man behöver avundas.
Det sägs att när han red som biträdande,
han hade för vana att hålla "kängururätt" i lägret
och utkräva små summor pengar från fångar
genom att bötfälla dem för små
inbillade förseelser
och skulle använda pengarna för att köpa tobak osv.'
Även om han stod inför dessa anklagelser,
bevisades Bass aldrig skyldig till mutor.
Omfattningen av fördomarna som "Van Buren Press"
hade mot honom underströks när
i tidningen trycktes
en farlig anklagelse
som kunde ha lett till en fruktansvärd lynchning
för vilken svart man som helst i 1800-talet.
"Van Buren Press" läser:
'Det påstods en gång att han gjorde ett förnedrande
förslag till en vit kvinna i territoriet
och hans beteende utreddes av stora juryn
och hans avsked rekommenderades av den kroppen,
men av någon anledning
han avskedades inte
men fick fortsätta göra historia,
allt kommer fram i rätt tid.'
Ingen av dessa påståenden
mot Bass blev någonsin bevisade
eller blev han någonsin funnen skyldig till dessa anklagelser.
Vad som inte är omtvistat
är att Bass sköt och dödade William Leach.
Efter att ha tillbringat fem månader i fängelse,
började rättegången i juni 1886.
han blev borgenär på 3 000 dollar i juni 1886.
Fyra månader senare,
började rättegången.
Domare Isaac Parker ledde rättegången
och Bass hade de bästa försvarsadvokaterna i Fort Smith:
William H.H Clayton,
William M. Cravens och Thomas Markham.
Eventuell lättnad som Bass kan ha känt med domare Parker
presiderade skulle nästan säkert ha dämpats
av Parkers rykte som "Hanging Judge".
- Han friades efter en veckas rättegång
och återvände till arbetet.
Och jag tror det är det som skiljer honom i mitt sinne.
Istället för att säga, ta detta jobb och stoppa det.
Att han fäste sin märke tillbaka och sin pistol
och han gick på sin häst och han tog
en handfull arresteringsorder
efter att ha tillbringat några fem månader i det federala fängelset,
det var inte trevligt,
och återvände till arbetet.
Han förlorade sin gård i Van Buren,
han förlorade sin
förmåga att ta hand om sin familj här i området.
Han hade skulder,
bodde i ett hyrt hem i Fort Smith.
Även om Bass
hade mer än två årtionden av arbete framför sig,
skulle han aldrig återhämta sig ekonomiskt.
- 1888 blev Bass omkommissionerad som biträdande U.S. Marshal.
Det var en tid av förändring i Indian Territory.
Dawes Severalty-lagen från 1887
delade in Indian Territory i sektioner,
vilket tillät nybyggare att kräva överskottsmark.
År 1889 öppnade kongressen den västra delen av territoriet
för bosättning av vita och svarta nybyggare.
Den 2 maj 1890,
godkände kongressen en lag som skapade territoriet Oklahoma,
som omfattade alla områden tidigare kända som Indian Territory
som inte var ockuperade av de fem civiliserade stammarna.
Skapandet av territoriet Oklahoma
ledde till snabb etablering av nya städer,
såsom Guthrie,
vilket resulterade i uppkomsten av en ny klass av brottslingar.
Indian Territory hade inga salonger
och därför var whiskey olagligt.
I Oklahoma Territory var
whiskey lagligt,
så de hade salonger.
Så några uppfinningsrika personer beslutade
att eftersom det var en sådan stor attraktion för många av dem
som bodde i Indian Territory,
att de skulle öppna salonger vid gränsen.
- Dessa "whiskey-städer" var befolkade av spelare,
smugglare, mördare,
och många andra laglösa på flykt från lagen.
I själva verket kom termen "bootlegging" in i ordboken
från boskapsdrivare och cowboys
som skulle dölja whiskey i sina stövlar
för att smyga in i det torra Indian Territory i närheten.
Whiskey-städer
skulle liknande vara ursprunget till "sista chans" salonger,
som i den sista chansen att få sprit
innan de kom in i Indian Territory.
Hörnet var den farligaste av dem alla
det fanns så många skottväxlingar
de sa att
skottskal låg på marken som små stenar.
De var riktigt dåliga platser.
Så de salonger
var salonger som Bass ibland var tvungen att gå in i
och han hade att göra med kunder
som var riktigt, riktigt
tuffa killar.
Men Bass var en av de få Deputy
U.S. Marshals som noterades för att gå
in i dessa ökända salonger.
Människor av alla etniciteter
sökte chansen till ett nytt liv i dessa västländer,
det fanns en framträdande migration av svarta nybyggare.
Bland de nya invånarna i Oklahoma Territory
var 10 000 svarta
från främst södra stater.
Oklahoma och Indian Territories
blev hem för över trettio svarta städer och bosättningar,
den högsta koncentrationen i USA vid den tiden.
Tullahassee,
den äldsta svarta staden,
hyste en manuell arbets skola för Creek-friköpningar
och blev senare hem till Flipper Davis College,
delstatens enda privata lärosäte för svarta studenter
i början av 1900-talet.
Boley, den största svarta staden,
skröt med ett blomstrande affärsdistrikt och bank.
Booker T. Washington kallade Boley den mest företagsamma
och fascinerande svarta staden i USA.
Langston grundades av Edward P. McCabe,
den högst valde svarta tjänstemannen i väst.
Langston blev så småningom
hem för Langston University,
det enda historiskt svarta universitetet i Oklahoma.
McCabe förespråkade
fler svarta städer i territorierna,
föreställande sig Oklahoma som en övervägande svart stat
med sig själv som guvernör.
Trots att han stod inför intensiva hot och motstånd
från beväpnade vita cowboys och ranchägare,
steg McCabe till att bli Deputy Auditor of Oklahoma
Territory från 1897 till 1907
innan han gick bort i fattigdom.
Även om hans drömmar om Oklahoma inte förverkligades,
fortsatte svarta nybyggare att spela en
betydande roll i regionens framtid.
År 1890
fann Bass fortfarande arbete i Indian Territory,
och det skulle vara hans mest
produktiva år
sedan slutet av hans mordrättegång år 1887.
En av de första brottslingarna han förföljde var Tosalonah,
känd som "Greenleaf",
en Seminole-indian
som varit på flykt i nästan två decennier.
Man trodde att Greenleaf hade mördade tre vita
och fyra indianer,
med en av hans offer som var en federal postanställd,
samt beväpnat rån och smuggel av whiskey.
Bass begav sig in i Seminole-territoriet
i jakt på den ökände brottslingen.
Även om många lagmän på den tiden
hade sänts för att fånga honom,
misslyckades de alla.
Ödet var dock på Bass sida,
för han råkade vara i närheten
när Greenleaf smugglade whiskey
in i Indian Territory för sista gången.
Bass konstaterade var han bodde
och beslutade att det säkraste var att försöka gripa honom
tidigt på morgonen
innan han vaknade.
Så hade Bass sin posse
anfalla stugan tidigt på morgonen,
hoppade på Greenleaf
och de arresterade honom innan han insåg
vad som pågick.
I juni,
dömdes Greenleaf för det mindre brottet att sälja
whiskey i Indian Territory och bötfälldes med 100 dollar.
Han sattes på tåget till Detroit
House of Corrections,
dömd att avtjäna 18 månader.
Det fanns inte tillräckligt med
bevis för att fälla honom för mordanklagelsen.
- Bass var ingen främling för människors fördomar
ovana vid att se
svarta män utöva federala myndigheters auktoritet.
Från sin ungdom,
skulle Bass ha kommit ihåg hur Fugitive
Slave Act från 1850 hade ålagt U.S. Marshals
och deras biträden
att återlämna rymda slavar till deras ägare,
oavsett om flyktingarna hade kommit till en fri stat eller inte.
Medan rasism hade gjort Bass jobb svårare,
hade det inte hindrat honom från att bli en av de mest framgångsrika och effektiva
Biträdande U.S. Marshals i väst.
Men, tider höll på att förändras
och de framsteg
som svarta hade gjort efter inbördeskriget var hotade.
Från 1890 och framåt,
skulle ras alltmer bli en daglig
bekymmer för Bass i utförandet av hans uppgifter.
Och överlevande bevis
tyder på att de nya påfrestningarna från den föränderliga världen
och osäkerheten om hans framtid med den federala
regeringen började ta ut sin rätt.
I maj 1891,
förde han in två vita män--
William McDaniel och Ben Card--
för mordet på John Irvin,
en svart man.
Bass hade inte häktningsorder för deras gripande.
I två månader,
körde Bass männen runt i sin vagn.
När han återvände till Fort Smith,
var Bass tvungen att släppa männen utan åtal.
Han blev förmodligen tillrättavisad för att ha gjort gripandena
utan en skriftlig order eller tillräckligt med bevis för att stödja en sådan.
Kanske fann han styrka i antal kort därefter,
Bass bildade en liten posse med sin vän
och medarbetare, Black Deputy U.S. Marshal Grant Johnson.
I maj 1893,
utsågs George Crump
till ny U.S. Marshal för Fort Smith-domstolen.
Crump var en tidigare konfedererad soldat och demokrat.
Bass karriär i Fort Smith skulle snart ta slut
några månader senare.
Crumps veteranstatus och politiska
läggningar var inte orsaken till att Bass lämnade Fort Smith,
den tidigare konfedererade fortsatte att ha andra svarta biträden
som Rufus Cannon,
Grant Johnson,
och Bynum Colbert.
Bass avresa från Fort Smith
var av personliga skäl.
I juli 1893,
två månader efter Crumps utnämning,
hans äldsta son
Robert blev dödad på jobbet
när han kopplade ihop vagnar som bromsman för Central Arkansas &
Houston Railway.
Han lämnade efter sig en fru och två barn.
I sin ungdom,
hade Robert ibland tjänat som posseman
när han jagade laglösa med sin far.
Bass sökte avstånd.
Nu 45 år gammal,
flyttades han till
Eastern District of Texas-domstolen i Paris, Texas.
Han hade haft en bestående
vänskaplig relation med Domare Isaac Parker
som sträckte sig till Reeves-familjen.
Efter att Bass lämnade Fort Smith,
var hans son Newland
listad i Fort Smith Business Directory
som arbetar för och bor hos domare Parker
under åren 1894 och 1895.
Bass sorg över förlusten av sin äldste son
verkar ha varit betydande
och verkar ha satt press på hans äktenskap.
När han tog upp sin nya position för Texas-domstolen,
han lämnade sin fru
Jennie och sina barn bakom sig.
- I den senatens rapport från Första sessionen av den 48:e kongressen
den 26 maj 1884,
lagförslag H.R. 6074
omplacerade Lamar County och andra
tillsammans med en del av Indian Territory
från Northern Judicial District of Texas
till Eastern District.
Det fastställde vidare
att domstolens och distriktsdomstolens
tjänster skulle hållas två gånger om året i staden Paris,
Lamar County, Texas.
Paris grundades 1844 av köpmannen George W. Wright.
Efter att invånarna i Lamar County
röstade för att ha Paris som länsstol,
donerade Wright 50 tunnland mark för att grunda staden.
Den blev inkorporerad av
Republiken Texas kongress den 3 februari 1845.
En järnvägsknut med många restauranger,
hotell och kyrkor,
Paris var välmående.
År 1893, det år då Bass tilldelades östra Texas distriktet,
Paris var platsen för en hemsk våldshandling
som skulle ge upphov till frasen "Skådespelshängning".
En svart man,
Henry Smith,
anklagades för det brutala mordet på Myrtle Vance,
4-åriga dottern till biträdande Henry Vance,
en lokal lagman.
Några dagar innan detta,
hade Vance och Smith varit inblandade i en konfrontation
efter att Vance skickades för att arrestera
Smith för fylleri och störande beteende.
På dagen för hennes försvinnande
hade Smith setts med den lilla flickan.
När hans fru frågade
om barnets vistelseort,
flydde Smith Paris.
Några dagar senare
spårades han upp och återfördes till staden
där han lynchades genom eld framför en folkmassa på tusentals.
Rasförspänningar i staden var höga när Bass
började sitt uppdrag i östra distriktet.
Under U.S. Marshal J. Shelby Williams,
fick Bass i uppdrag att patrullera de farliga saloonstäderna
i Potawatomie County i Indian Territory
och han bosatte sig 120 miles norr om Paris
i staden Calvin.
beläget längs Canadian River i Choctaw Nation.
Historiskt sett,
var domstolen i Paris, Texas
ansvarig för Chickasaw- och Choctaw Nation
fram till 1890, så jurisdiktionen för Fort Smith-domstolen
blev successivt minskad i storlek.
- Handlingarna från den östra juridiska distriktet i Texas förstördes
i en brand år 1916,
så det finns få uppgifter om Bass's aktiviteter
under den tiden.
Åtminstone en berättelse om Bass's arbete i Texas
överlevde utanför domstolsdokument.
En texaspionjär vid namn J.B. Sparks skrev,
'Bass Reeves var en svart man,
men han var en U.S. Marshal och blev en modig officer.
Han sändes för att gripa två laglösa nära Atwood.
Han fångade och arresterade dem
och den natten
gick han till Frank Caseys hem
och bad dem göra sängar i trädgården
så att han kunde sova med båda fångehandbojade till honom.'
Åren som gick
skulle medföra fler personliga tragedier för Bass
eftersom hans familj föll sönder i hans frånvaro.
I juni 1895
arresterades och dömdes hans söner, Newland och Edgar,
till flera års fängelse.
Edgar blev till slut
benådad av guvernören i Arkansas
i utbyte mot sitt vittnesmål mot sin bror.
Arresteringen och domen av hans söner
var en stor besvikelse för Bass,
men han fortsatte sitt arbete för federal domstol.
Den 19 mars 1896
dog Bass's frånskilda hustru Jennie i Fort Smith
efter en två år lång kamp mot cancer.
Hon var 56 år gammal.
Några månader senare,
den 18 maj 1896,
hörde den amerikanska högsta domstolen fallet Homer
Plessy mot Ferguson,
en direkt utmaning mot segregationslagar.
Domstolen fastslog att separata faciliteter
för svarta och vita var konstitutionella
så länge faciliteterna var 'lika'.
Detta eskalerade snabbt och omfattade restauranger, toaletter, skolor,
biografer och andra delar av det offentliga livet.
Efter Plessy mot Ferguson år 1896,
och det var en
rasismen nådde en ny topp
i en separat, men likvärdig slags fas.
Restriktionerna mot deputyerna som var svarta
började ta fart.
Det är troligt att Bass
kände sig förrådd på något sätt av detta beslut.
Själva regeringen
han hade tjänat i under de senaste två decennierna
hade beslutat att medan han var en man
som förtjänade likvärdiga faciliteter som vita,
förtjänade han inte
åtkomst till samma faciliteter som vita.
Bass hade rensat salooner på laglösa,
men nu fick han veta att han inte kunde dricka där.
Den federala regeringen hade påbörjat
en ambitiös strävan för att säkerställa rättvisa på gränsen
tilldelades av män i alla raser.
Bass exemplifierade detta ansträngning.
Men ingen kunde stoppa nationens utveckling
mot segregation
som sanktionerades av Högsta Domstolen.
Den 1 september 1896
avslutades officiellt domstolen under domare Isaac C. Parker i Fort Smith.
Två månader senare,
Domare Parker,
som hade presiderat över en rättvis och rättvis domstol
och som Bass betraktade som en vän,
dog efter en lång sjukdom vid 58 års ålder.
Bass karriär var återigen i omvälvning
när i september 1897,
President William McKinley utnämnde Leo E. Bennett
till U.S. Marshal för Northern
District of the Indian Territory.
År '97 blev han överförd till
Muskogee-domstolen
eftersom de vid den tiden
hade öppnat tre domstolar i Indian Territory:
en i Ardmore,
en i McCallister,
och den andra i Muskogee.
Marshal Bennett kommenderade Bass och hans vän
Grant Johnson
som Deputy U.S. Marshals
tilldelade den federala domstolen i Muskogee.
De skulle främst arbeta i Creek-
och Cherokee-nationerna under Domare John Robert Thomas.
Detta var den sista federala domstolen som Bass skulle tjäna i.
Bass och Grant anslöt sig till en imponerande grupp erfarna Deputy U.S. Marshals
som arbetade för Bennett från Muskogee-domstolen.
År 1898 strömmade allt fler vita nybyggare till
Indian Territory och förde med sig tidens fördomar.
Detta ledde till rasvåld.
Två av de mest fruktansvärda händelserna
inträffade i början av 1898
i Northern District of the Indian Territory.
Det första fallet,
känt som Seminole-bränderna,
inträffade i januari 1898.
En vit kvinna och hennes lilla spädbarn hittades
döda i Seminole Nation,
med mord som misstänkt orsak.
Istället för att vänta på att lagen skulle skipa rättvisa
identifierades två unga infödda
amerikaner felaktigt som skyldiga.
De lynchades genom eld.
Tillgrepparna,
alla vita män,
greps och ställdes inför rätta.
Sex av männen dömdes av en jury
bestående av vita,
svarta och infödda amerikanska män,
vilket gjorde fallet till den första lyckade åtalet och fällande dom för lynchning i sydväst.
Senare samma vår, i samma område,
krävde en annan akt av mobbvåld tre liv,
när en svart man och en vit kvinna
som levde som sambo
blev attackerade av en mobb och dödade.
Brottet kallades Wybark Tragedy.
På grund av Bass arbete
arresterades flera män som misstänkta. Men
trots distriktåklagarens ansträngningar
blev ingen någonsin dömd för morden.
I maj 1898
tilldelades Bass att arbeta inne i staden Muskogee
med uppdrag att hjälpa till att bekämpa de laster som
spreds från spelhålen och bordellerna.
Dagarna med att jaga laglösa
och rida sina magnifika hästar
över prärien i veckor eller månader åt gången
var nu förbi.
Bass var 60 år gammal,
och han använde oftare en enhästvagn
eller patrullerade till fots
än han tillbringade tid i sadeln.
Det enda som var konstant från hans dagar i fält
var hans engagemang för att fånga brottslingar.
Den 27 maj 1902
delade USA:s kongress upp Northern
District of Indian Territory i två,
skapande av en Western District.
Western District
bestod av Creek och Seminole nations
och hade sitt högkvarter i Muskogee.
Bass, tillsammans med Grant Johnson,
var de enda två svarta ställföreträdande USA:s marskalkar
tilldelade det nya distriktet.
Vid 1890-talet,
översteg befolkningen i Indian och Oklahoma Territory 200 000
en ökning från 60 000 år 1875.
1893 tillät kongressen förhandlingar om indianernas land,
och 1898 tillämpade Curtis Act federal lag på alla,
vilket markerade territoriets nedgång.
Utdelningar som fördelades till amerikanska bosättare
avslutade indiansk suveränitet och skyndade på Oklahomas statstid.
Inkorporerad 1898,
röstade Muskogees invånare in 1 088 svarta,
74 vita och 406 indianer.
Muskogees befolkning fortsatte att skjuta i höjden
från 4 300 år 1900 till 15 000 år 1906,
men trots deras antal,
förblev svartas röster sekundära
inom politiken.
Svarta, vita,
och indianer levde tillsammans i relativ frid,
utan segregaterade samhällen.
Faktum är att vid sekelskiftet,
hade Muskogee en av de mest progressiva svarta företags
samhällen i inte bara Indian Territory,
utan i hela USA.
- Detta var en tid av personlig tillfredsställelse för Bass
och en andra chans till äktenskaplig lycka.
I januari 1900,
gifte han sig med Winnie J. Sumner,
en tidigare slav till cherokee
med två barn från ett tidigare äktenskap.
Att vara nygift hindrade inte Bass.
Den 8 maj 1900,
arresterade han Lee Peters för stölden av fem
grisar och en sugga,
värderad till sextio dollar.
Peters dömdes
och dömdes att avtjäna ett år och en dag
på fängelset i Fort Leavenworth, Kansas.
Följande år
skulle Bass drabbas av ännu en sons bortgång
när hans yngsta,
Bass Reeves Jr.,
dog i lunginflammation i Muskogee vid fjorton års ålder.
Bass hade lidit av förlusten av tre barn
och bevittnat att två söner skickades till fängelse,
tragedier som skulle pröva de starkaste männen.
Men det var gripandet av hans son Benjamin
ett år senare 1902
som skulle stå som vittnesbörd om hans outtröttliga
engagemang för lagen och hans karaktärsstyrka.
I sitt erkännande
detaljerade Benjamin Reeves omständigheterna
kring brottet han begick:
'På morgonen den 7 juni,
1902 cirka kl. 11:00,
besökte jag min fru hos hennes kusin i Muskogee
frågade henne om det var sant att hon hade
eller hade haft opassande relationer med John Wadley,
hon svarade mig att hon tyckte mer om hans lillfinger
än om hela min kropp.
Genom ständig oro över hennes handlingar
och splittringen av mitt hem
och efter att ha fått ett sådant svar,
förlorade jag all kontroll och sköt henne.'
Längre ner på sidan bredvid frågan
'Där och av vem blev du arresterad?'
skrev Benjamin Reeves: 'Muskogee av Bass Reeves,
min far som var Deputy Marshal.'
Enligt uppgifter, strax efter mordet,
när ordet började spridas i staden,
gick Bass
in i Marshal Bennetts kontor och sa bara,
'Ge mig kvarlet'.
Bass tog upp arrestordern själv,
han blev förnedrad,
ett medlem av sin egen familj som gjorde detta,
förnedrad bortom tro.
Men han sa
detta är mitt ansvar och jag kommer att göra det
och hur många män skulle göra det?
Skulle ha modet,
styrkan,
vad som helst för att gå ut och arrestera sin egen son
för mord i första grad?
Och det var vad han gjorde.
Bass gick till hemmet
i den norra delen av Muskogee
där han visste att Benny var
och sa till Benny att ge upp sig själv,
Jag vill inte behöva skjuta dig,
kom bara ut.
Och de som följde med Bass
när han gick till huset sa till Benny
gör inget dumt eller Bass kommer att döda dig.
Han förde in honom
och såg till att han blev omhändertagen,
men han lät också rättssystemet ta sin gång
som det skulle göra.
Hans son bröt mot lagen,
han måste betala.
- Bass lämnade över sin son till Marshal Bennett för rättegång.
Benjamin blev dömd den 22 januari 1903,
till livstids fängelse
och överfördes till federala fängelset i Leavenworth
i februari.
I Leavenworth var Benjamin en mönsterfånge.
Den 13 november 1914
efter att ha avtjänat elva år av sitt straff,
blev han benådad och släpptes ur förvar.
Trots den tunga börda som gripandet och
domen av hans son måste ha lagt på den 64-åriga
lagmannen, fortsatte Bass
sina uppdrag som Deputy U.S. Marshal,
tjänade samhället i Muskogee.
Han jagade
lagöverträdare med den energi av en man hälften så gammal
och i linje med tiden,
var hans gripanden nu generellt begränsade till svarta brottslingar.
Den 11 november
arresterade han Jameson Brown
som efterlystes för stöld i Creek Nation.
Brown stal en häst, sadel,
träns och filt värderade till $117.
Han blev dömd och tilldelades fem år
i Leavenworth.
Han arresterade Dick Lucky,
en invånare i Creek Nation,
den 11 mars 1904
för att ha sålt boskap som han inte ägde.
Lucky dömdes till sexton
månaders fängelse på Leavenworth.
Senare samma år,
arresterade Bass J.A. Tatnull
för inbrott och stöld i Muskogee.
Tatnull anklagades för att ha stulit tjugo par skor,
tolv hattar och ett par byxor
för ett totalt värde av $94
från varuhuset Barbee and Company.
Han erkände sig skyldig
och dömdes till fyra år i Leavenworth.
År 1905 var Bass lika aktiv som någonsin.
Den 4 mars 1905
arresterade han Alfred Barnett
för att ha försökt döda Edward King,
skjutande honom flera gånger med sin pistol.
Barnett dömdes av en jury den 28 maj 1906
och dömdes till arton månaders hårt arbete
i Leavenworth.
Bass förblev ett mål för försök till mord.
År 1906,
när han färdades i sin vagn nära Wybark,
platsen för den ökända Wybark-tragedin,
sköts någon flera skott mot honom.
Alltid behärskad,
skiftade Bass snabbt på sin sits och sköt tillbaka.
Mördarens skott
missade honom med bara några få centimeter.
Hans karriär som Deputy U.S. Marshal
skulle överleva Grant Johnsons,
hans vän och kollega.
I februari 1906
avskedades Johnson från tjänsten av Marshal Bennett.
Johnson hade varit Marshal i femton år,
men en personlig tvist med en annan berömd marshal
och vän till Bass,
Bud Ledbetter,
skulle bli Johnsons fall.
Bud Ledbetter
hade rånat flera apotek i Eufaula,
en stad som betraktades som Johnson territorium.
Johnson blev arg över den här inkräktningen.
Samma eftermiddag
som Ledbetter utförde sina rån,
fångade Johnson ett tåg till Muskogee,
Ledbetters territorium,
och arresterade ensam tolv män.
Johnson ansåg att saken var löst.
Marshal Bennett höll dock inte med
och Johnson avskedades från sin tjänst.
Även om hans karriär som Deputy U.S. Marshal var över,
fortsatte Johnson inom rättsväsendet,
och tjänade som svart polisman efter Oklahomas statshood.
Men hans befogenheter inom rättsväsendet var begränsade
till att endast tjäna de svarta samhällena i Eufaula.
Det var också runt den här tiden
år 1907 som Bass gjorde ännu en personlig arrest.
Bass hade en präst som hette Hobson
som sålde illegalt whiskey,
kyrkan var i skuld
och församlingen berättade för prästen
att de gav honom tillåtelse att sälja whiskey
för att tjäna lite pengar och komma ikapp med de skulder de hade.
Bass fick reda på det
och han arresterade Pastor Hobson
som var samma präst som döpte honom.
Den 16 november 1907
avslutades Oklahomas territoriella period
och delstaten Oklahoma föddes.
På den dagen,
tog Bass och många av de andra Deputy U.S. Marshal
sitt foto.
Tidningarna kallade dem 'Första Federala Familjen'.
Detta var deras sista officiella uppdrag som Deputy U.S. Marshal.
Det är rätt att säga att Bass var en legend under sin tid.
Från ett urval av många Deputy U.S. Marshal,
var det Bass som valdes som ämne
för en artikel i Oklahoma City 'Weekly Times Journal'
fredagen den 8 mars 1907.
När han blev tillfrågad om sin karriär av reportern,
svarade Bass bara:
'För trettioett år går mot trettiotvå,
har jag ridit som Deputy Marshal, Sir.
Och när Marshal Bennett avslutar sin tjänst,
ska jag försörja mig som bonde.'
Trots delstaten och hans ålder,
hoppades Bass att fortsätta i sin roll som Deputy U.S. Marshal,
men det skulle inte vara så.
Dagen efter delstaten,
överfördes många av uppgifterna för Deputy U.S. Marshals
till kommuner
och län i hela Oklahoma.
Det var slutet på en era för Bass på fler sätt än ett.
- Jim Crow-lagar om segregation
uppkallades efter en populär vaudeville-föreställning
skapad av Thomas Dartmouth Rice,
som hade uppträtt i blackface redan 1832.
De hade antagits i hela staterna
sedan Kompromissen
från 1877 när federala trupper
skickades söderut för att tillämpa de fria svartas civilrättigheter
drogs tillbaka från de södra staterna
vilket ledde till slutet på Reconstruction.
Även om President Theodore Roosevelt
vägrade underteckna Oklahomas delstatskonstitution
om den innehöll Jim Crow-lagar,
när Oklahoma blev en delstat,
var den första lagen som antogs av Oklahoma State Senate
var senaten Bill nr 1,
som gjorde Jim Crow-lagar lagliga i hela delstaten.
Efter delstatsbildningen,
kunde svarta män endast bli 'Negro Police',
med order om att endast arrestera andra svarta
i städer med en stor svart befolkning.
Bass var inte arbetslös länge.
Nu över 70 år gammal, gående med käpp,
fick han ett område i downtown Muskogee.
Bass blev sängliggande under sommaren 1909.
Under sina sista dagar besöktes han dagligen av Bud Ledbetter.
Den 12 januari 1910, klockan 3 på eftermiddagen, dog Bass Reeves
av komplikationer från Brights sjukdom.
Han var 71 år gammal.
Bass Reeves kunde gå igenom allt detta
och vara den person han var
och ha den karriär han hade
inför rasismens hårda verklighet,
inför det farligaste
jobb du kunde ha i USA på den tiden.
Han skulle gå och göra sitt jobb som han behövde göra
eftersom det var det jobb han var tvungen att göra
som en Deputy U.S. Marshal.
Hans dödsruna trycktes i tidningar
över hela landet,
den trycktes i New York,
den trycktes i Chicago,
den trycktes i Los Angeles.
Bass Reeves,
under en kort tid,
var en av de mest kända personerna inom rättshandläggning.
Han banade vägen,
han banade den vägen
så att andra deputy marshals,
och jag har träffat några andra deputy marshals,
men under den här tiden i västern
finns det ingen motsvarighet.
Det finns ingen jämförelse med honom,
eftersom det inte finns något annat
skrivet om någon annan
person som du kan jämföra med Bass Reeves.
Så, han står ensam.
- Bass Reeves, en av de mest utmärkta polismännen,
det spelar ingen roll om det är en U.S. Marshal eller lokal polis,
vad som helst, förmodligen en av de mest utmärkta
polismännen i amerikansk historia.
När man rapporterade om Bass begravning,
hyllade "Muskogee Phoenix" honom
på ett sätt som uppskattades bara av dem
som inte hade levt under slaveri och förtryck.
Tidningen lyder:
'Bass Reeves,
Negro, begravdes igår
och begravningen besöktes
av ett stort antal vita människor.
Svartskinnad,
analalfabet, ättlingar till slavar
vars förfäder var barbarer,
denna enkla gamla mans liv stås vitt och rent
bredvid några av våra nutida tjänstemän.
Hans enkla, ärliga tro på lagens rättfärdighet
tålde ingen brist på respekt för dess uppdrag.
Bass är död.
Han begravdes med höga hedersbetygelser,
och hans namn kommer att förevigas
i domstolens arkiv
som en trogen tjänare av lagen och en modig officer.
Det är lämpligt att, svarta eller vita,
vårt folk har modet att
erkänna karaktär och trohet gentemot plikten.
Och det är beklagligt att vi
som vita måste vända oss till denna fattige,
enkla gamla negern för att lära oss en läxa
om mod, ärlighet och trohet gentemot tjänsten.'
Det var män som Bass och oräkneliga andra svarta lagmän,
lagstiftare, hantverkare
och kvinnor som representerade löftet om vad Amerika
kunde ha varit efter inbördeskriget.
Framgångsrika före detta slavar
som hade blomstrat under Rekonstruktionen
och kanske hade fortsatt att bygga välstånd i generationer
som skulle komma. Istället
krossades deras löften och drömmar under Jim Crows förtryck
för ytterligare tre generationer.
- 1910-talet, 1920-talet rullar fram
och utanför Fort Smith/
Muskogee-området
börjar hans namn sakta bli glömt.
Det finns berättelser på 1950- och 1960-talen
när människor börjar äntligen komma tillbaka till
att lära sig mer om Bass Reeves. Genom dessa berättelser
börjar de ta reda på som
'Vad menar du med att det fanns en svart vice?'.
Detta var en tid när
varje film som hade rättsvårdande myndigheter i,
Deputy U.S. Marshals
de var alla vita,
de var alla vita
rättsvårdande myndigheter i en vit samhälle
och ibland
kunde du ha svarta karaktärer i filmen
eller i TV-serien,
men de hade inte den positionen,
i den rollen. Så,
människor fascinerades av karaktären Bass Reeves.
Hela hans liv ägnades åt
rättshandläggning.
Och enligt alla rapporter,
en rättvis och rättvis och
modig man
som upprätthöll lagen och gjorde sitt bästa.
Vad mer kan man begära av en man?
I min uppskattning,
den största
gränshjälten i USA:s historia.
För honom att gripa över 3 000 förbrytare,
under en trettioårig karriär,
döda uppåt tjugo personer som han var tvungen att döda,
blev ganska skicklig med pistol och gevär,
förmodligen den största skarpskytten i Vilda Västern.
Han var the real deal
och han levde det varje dag av sitt liv.
Gick i dödens dal varje dag i trettio år
och kom ut. Sann amerikansk hjälte.
Bass undkom slaveri,
tillbringade årtionden med att upprätthålla lagen,
och skydda liv och försörjning i Indian Territory,
men lyckades aldrig skaka av sig
rasismen som följde honom
och bevittnade bara en kort period av framsteg
innan segregationen tog över.
Han var en rättshandläggare
ända fram till dagarna före sin död.
Han hängde aldrig upp sin bricka,
han slutade aldrig
att glädjas åt pensionens bekvämlighet
på den gård han talade om så ömt. I sanning,
man kan inte låta bli att tvivla på att Bass någonsin skulle
ha haft ett liv som pensionär
som inte involverade att föra brottslingar inför rätta.
Och även om vi inte vet där Bass är begravd,
behöver vi inte ha en grav för att minnas hans
betydande bidrag till att föra lag,
ordning och rättvisa till Vilda Västern.
För min far, James Robinson
alltid och för alltid min kemo sabe,
tack för allt.