Harlem.
I 1920'erne var det Det Sorte Mekka for den nye neger.
I Den Store Migration
slap sorte fra Syden fra Jim Crows greb
og var nu på deres egen vej til frihed.
Frihed til at fantasere,
frihed til at være sort
eller til bare at være.
Alle, der var nogen, flyttede hertil.
Deres ankomst drev Harlem-renæssancen,
et blomstrende epicenter af sort kultur,
musik, litteratur, kunst,
aktivisme og mad.
Deres sydsjæl definerede Harlem-køkkenet.
Og det varer ved i dag
hos gadesælgere og i spisesteder og cocktailbarer i kvarteret,
der alle er renæssancens levende arv.
Når vi har malet maleriet,
når vi har sunget sangen, er det ikke slut, før vi spiser.
DET SORTE MEKKA
Jeg synger også Amerika
Jeg er den mørkere bror
De får mig til at spise i køkkenet Når gæster kommer
Men jeg griner og spiser godt Og bliver stærk
I morgen er jeg ved bordet Når gæsterne kommer
Så vover ingen at sige til mig "Spis i køkkenet"
Og de vil se, hvor smuk jeg er
Hvor smuk jeg er
Og skamme sig
Jeg er også Amerika
Da afroamerikanere forlod de nære og kære fra syd,
tog de dele af deres hjem med sig.
De medbragte traditioner og håndværk,
der skabte nye bånd og forretninger.
-Velkommen! -Velkommen til Charles Pan-Fried Chicken!
Jeg havde i årevis hørt historien om Harlem-legenden Charles Gabriel.
En James Beard-nomineret kok og en direkte indvandrer fra Syden,
hvis kylling stadig steges på gamle støbejernspander.
I dag har kok Charles og hans protégé, kok Quie,
inviteret mig til et sødt og salt måltid uden for menuen, der er velkendt i Harlem.
Kok Charles, kok Quie.
-Hvad så? -Hvad så? Det er en ære at møde dig.
-Tak for det. -Hvordan går det?
Sæt dig her, hvor vi har fade.
Vi stegte kyllingen. Jeg serverer. Kok Charles, sid ned.
Okay.
Jeg elsker at se dig få maden.
-Tak. -Du har fortjent det.
Jeg er glad for at være her.
Tak.
Og jeg er ked af at sige, at det har taget mig så lang tid at spise din mad,
men jeg er glad for, at det omsider sker.
Se den smukke tallerken.
-Sådan. -Tak.
-Det var så lidt. -Tak.
Det er det, drømme består af.
-Jeg håber, du ved, hvad det er. -Det gør jeg.
-Det er kylling og vafler, ikke? -Jo.
-Ja… -Du tager fejl.
Det er Charles' pandestegte kylling og vafler.
-Undskyld. -Det er forskellen her.
-Lidt honning? -Hvorfor ikke?
-Helt sikkert. -Gør I det?
-Det gør vi, -Okay. Vi gør det.
-Det er vigtigt. -Ja.
Bare lidt.
Det ser godt ud.
Perfekt.
Hvad synes du? Brug hænderne.
Jeg bruger hånden. Okay, godt.
Manner.
Ja.
-I guder… -Det er Charles-kærlighed, du smager.
Det fører dig tilbage til dengang med leg.
Ud i støvet. Hvad skal jeg spise? Jeg har intet at spise.
Det var for sent til middag. For tidligt til morgenmad.
Kyllingevafler var perfekte undervejs.
Det her er utroligt.
Tak.
Man kan aldrig få den skorpe uden en pandestegning.
Jeg fik stegepanden fremstillet nede i Syden på stålværket.
De lavede min pande. Den kom til New York.
Hvor længe siden er det?
Det var
for 40 år siden.
-40 år gamle stegepander. -Ja.
Jeg havde kun en almindelig stegepande. De var for små.
Og jeg fik panden fremstillet til at kunne have fire af dem på komfuret.
-Og de er alle i gang. -Ja.
Så fik jeg en lastbil.
Jeg var den eneste med en madvogn dengang.
-Ja? Taler vi om først i 80'erne? -Ja.
-80'erne. -Ja.
De prøvede at indhente mig med biler,
men kunne ikke.
-Din lastbil? -Ja.
Det var meget, så jeg sagde: "Wow. Jeg skal vist åbne en restaurant."
Jeg fik min første restaurant.
Din historie går tilbage til North Carolina.
Fortæl mig om din barndom.
Jeg havde 12 brødre og otte søstre, så…
-12 brødre og otte søstre? -Ja.
Jeg vil sikre mig, at folk ikke overhører det.
Ja. 12 brødre og otte søstre i familien.
Vi var fæstebønder.
Nogle gange gik vi otte kilometer til bomuldsmarken.
Vi tog af sted klokken seks og kom tilbage klokken seks.
Vi kom hjem. Så skulle vi slå en høne ihjel.
Alle havde en opgave at udføre.
Min opgave var at vende kyllingen på panden. Det var min opgave.
Vi havde ikke sådan et komfur. Vi havde en brændeovn.
Min mor instruerede mig.
Hun sagde: "Du skal vende kyllingen
efter få minutter." Så det gjorde jeg.
Hun sagde: "Skær kyllingen ud og krydr den. Lad den hvile i otte timer.
Efter otte timer steger du den."
Så hver dag, når vi kom,
havde vi kyllingen klar til næste dag.
Så du har ingen saltlage?
Ingen kærnemælk?
Nej. Jeg bruger normal mælk og æg.
Sådan. Mælk og æg. Sådan.
Og mors særlige krydderi, som hun gav mig.
Voksede du op med den samme opskrift?
Samme opskrift.
Min mor gav mig opskriften, og jeg ville have den derud.
Så alle kan se, hvad det her er.
At holde din mors arv og opskrifter i live.
Savner du Syden?
Nej.
Da jeg var i Syden, arbejdede jeg på en mejerigård.
En dag malkede jeg en ko, og jeg væltede en spand mælk.
Og fyren kom forbi og sparkede mig.
Fordi jeg spildte mælken.
Han kaldte mig navne og sendte mig hjem.
Så jeg gik hjem og sagde det til mor.
Men jeg vendte stadig retur.
Jeg havde intet valg. Jeg havde brug for pengene.
Du var nødt til det.
Jeg tog tilbage, ja.
Han siger, han blev sparket.
Han blev sparket og vandrede hjem.
De tævede ham for at spilde mælk.
Ja.
Så da jeg kom til New York,
var det en velsignelse, fordi jeg kunne gøre, hvad jeg ville.
Og ikke, hvad en anden ville.
Jeg følte, jeg var fri.
Ja.
Kok Quie, hvordan fandt du sammen med kok Charles?
Jeg dyrkede den mand. Han arbejdede i Copeland's.
Jeg var der med familien om søndagen med opsparede penge.
-Ja. -Jeg ville arbejde med ham i køkkenet.
Første gang med ham i køkkenet
var arbejde med en kirke, der gav mad til hjemløse under Covid.
Fantastisk.
Og ved at række tilbage til et af dine idoler
i en meget svær periode,
hvor restauranter går fallit, og sige: "Jeg hjælper dig."
Det er også noget, jeg bider mærke i.
En del af oplevelsen som sort er,
at du tager noget, der burde have knækket dig,
og det bliver den egne, nye arv.
Det er det mest sorte, jeg kan forestille mig.
Renæssanceånden fortsætter.
Harlem-restauranter er vigtige. Det er historie.
Fortsæt.
Denne samtale med jer begge to
vil jeg aldrig glemme.
Det er en ære for mig at lære af jer.
Jeg er også meget taknemmelig, min bror,
for du lærer os alle,
hvordan vi skal beskytte legenderne i vores egne samfund.
-Tak. -Kok Quie, tak for det.
Og kok Charles.
-Jeg værdsætter dig. Tak. -Tak.
Kok Charles er en del af en fornem kohorte
med succesrige, sorte Harlem-firmaer,
der kom som arven fra Harlem-renæssancen.
En tid, hvor kunsten blandt sorte kokke og jazzmusikere
smeltede sammen.
Jeg er på vej over til den berømte restauratør
Alexander Smalls, der er mest kendt for at genåbne det berømte renæssance-hotspot
Minton's Playhouse.
Og søsterrestauranten Cecil.
Det er flere år siden, jeg sad ved det eftertragtede bord.
Et sted, hvor kunstnere og højtstående har spist.
Hej. Hvordan går det?
-Godt at se dig. -Godt at se dig.
-Det er længe siden, du var her. -Ja.
Hej.
Du er vokset, siden du var her sidst.
Folk glemmer bare. Folk glemmer.
-Velkommen tilbage til Harlem. -Mange tak. Det føles godt.
-Især at være her. -Tak. Det sætter jeg pris på.
Og det her er det rette stop,
for det er Harlems mest eftertragtede middagsbord.
Hvis du tænker tilbage,
og du læser
historier og romaner af Harlem-forfattere,
og hvis du ser nærmere på musikken…
"En grisefod og en flaske øl."
Giv mig en grisefod
Og en flaske øl
Mad var altid
vævet ind
i sorte og brune menneskers livsstil.
Jeg elsker at tænke på,
hvordan vi ikke ville have
renæssancen uden vores mad.
Maden medtages ikke
på det samme niveau som kunst og litteratur,
men det var faktisk kilden til alt det.
Når vi har malet maleriet når vi har sunget sangen,
når vi har lavet alle de kreative ting,
er det ikke slut, før vi spiser.
Det kan du ganske enkelt ikke udelade.
Fra da vores historie begynder, er den der.
Mange af dem, der migrerede fra Syden,
holdt huslejefester.
De mødtes i hinandens hjem,
og solgte den mad, de lavede.
-Og maden er i centrum. -Maden er i centrum.
De skabte en social dynamik
i deres private lejligheder eller boliger.
Når jeg læser om Harlem-renæssancen,
og jeg læser om de fester, de alle havde…
Det inspirerer mig.
Det er en vigtig del af Harlem-arven,
du har.
Derfor gør jeg det.
Jeg har tilberedt fine ting. Håber jeg.
Wow!
Du godeste.
"Wow" for mængden eller "wow" for retten?
-Der er meget at kapere. -Det er meget at kapere.
Fortæl mig alt.
Okay. Så det, vi har her,
er en grøn limabønne-svineskankgryderet.
Med heirloom-gulerødder. Majs.
Og majsen er sød lige nu.
Knuste tomater, salvie, timian, rosmarin.
Røget svinekød til at give den et ekstra kick.
Ja.
-Du vil nok nyde det. -Jeg elsker det.
Og vi har sorte ris.
Fordi det er en af mine favoritter.
Fætre til den røde ris, der er afrikansk ris,
som blev bragt til South Carolina ligesom Carolina-guldet.
Lad os gøre det.
Det er en ære at være her hos dig.
-Godt at have dig i Harlem. -Spiser din mad.
-Tilbage i Harlem. -Ja.
Limabønner, svineskank.
Du skal tage det hele. Det er en stor…
Jeg prøver at tage det hele. Vi er i en slåskamp nu.
Jeg må tage én, der er mere klar til at blive taget.
-Ja. -Se størrelsen.
Det er nødvendigt. Der er ikke meget kød.
-Ja. -Men den er vovet.
Meget.
Når det har ligget i blød i en dag og er tørret ud,
så steger jeg dem i ovnen
i et par timer, og de bliver meget sprøde.
De reduceres.
Og så lægger jeg dem
i den skinkebouillon, jeg lavede.
Løg, selleri og hvidløg.
Og så tilsætter jeg det, sauteret og stegt i et par timer.
Jeg slutter af med lidt rødvin.
-Så har vi noget særligt. -Det er ikke et midtugemåltid.
Se her.
Jeg ville ønske, at folk kunne dufte denne utrolige duft.
Ja.
-Det her er Syden på en tallerken. -Det er det.
Kan du lide det?
Og kødet er som smør. Det er det virkelig.
Jeg har lukket ringen
med to yndlingsretter fra min barndom.
Svinekød og bønner,
der er meget grundlæggende i vores kultur.
Den anden er succotash.
Det er min genfortolkning af en klassiker. Og vi må gerne genfortolke klassikere.
Naturligvis. Og uanset hvad den fortolkning er,
så virker den, så…
Især din historie er
en meget unik og vigtig bro fra denne migrering i 1900-tallet
til nutidens Harlem.
Fra South Carolina, beslutningen om at tage til Harlem,
og hvad der skete i dit liv på det tidspunkt.
Min tante og onkel, der var alt for mig,
var mine mentorer. Hun var en klassisk pianist,
og hun lærte mig klassisk musik og klassisk klaver.
Min onkel var en kok, som lærte mig at drømme via mad.
Han lærte mig, at mad var et sprog,
og at jeg kunne lære det sprog og være udtryksfuld.
Men den vigtigste tilføjelse var, hvem der havde magten.
Og personen, der bruger skeen,
personen, der lavede maden, havde magten.
Og respekten.
Jeg vidste, at jeg ville have det.
Ja.
For dig var der en mellemperiode,
hvor du var i Manhattan, men du var ikke i Harlem.
Hvordan var den periode for dig, da du prøvede
at finde din plads i verden,
før du til sidst fandt din plads her?
Jeg kom til New York som en ung operasanger.
Jeg havde en kontrakt med Houston Grand Opera,
der havde skabt en produktion af Porgy and Bess.
Jeg udlevede min barndomsdrøm
om at være den første afroamerikanske mandlige operasanger,
der rejste Jorden rundt som en international stjerne.
Det var det, jeg ville.
Det, jeg ikke vidste, der ventede forude, var det glasloft,
hvor folk, der ligner mig, ikke fik adgang.
Og jeg indså, at jeg måtte foretage ændringer.
At jeg reelt
ikke kun skulle have en plads ved bordet.
Jeg skulle eje bordet.
Jeg kunne ikke eje et operahus, men en restaurant.
Jeg åbnede New Yorks første fine afroamerikanske restaurant,
Cafe Beulah, og det ændrede mit liv.
Mad var frelsen for,
hvordan jeg kunne realisere,
hvad jeg ville sige som en afroamerikansk mand.
En kreativ kunstner.
Jeg elsker det, du taler om,
at mad er et sprog,
der skal læres, og at bruge det sprog
til vores egen fremgang.
Du kan ikke mødes med sorte, hvis du ikke har mad.
-Det er en kendsgerning. -For vi er knyttet til det udtryk.
Det enestående, folk ikke forstår
med den afroamerikanske kultur, er,
at mad var valuta.
Den opskrift, der var unik,
var den måde, hvorpå vi skabte værdi, da vi ikke ejede os selv.
-Vi ejede den ret. -Ja.
Og den ret gav os ikke kun værdighed og respekt.
Det var valuta.
Sorte i Harlem udnyttede deres kulinariske rødder
til at skabe lukrative muligheder.
Såsom Lillian Harris Dean, også kendt som Pigfoot Mary,
en gadesælger, der solgte grisefødder
til dem, der ville smage lidt af det hjem, de efterlod.
En handel, der gjorde hende til millionær.
Historier som Pigfoot Marys, renæssancens opskrifter
og mange andre dele af vores historie bevares med omhu
i Harlem Schomburg Center for Research in Black Culture,
anført af kurator Joy Bivins,
den første kvindeliger direktør for Schomburg Center i 40 år.
Når jeg tænker på Harlem-renæssancen,
tænker jeg på den nye negerbevægelse
og den periode
i begyndelsen af det 20. århundrede, efter 1. verdenskrig,
efter emancipationen, efter genopbygningen.
Det er i et nyt rum, et byrum,
hvor sorte så på sig selv og sagde:
"Hvad er vores kultur og æstetik?"
Vi er et forskningsbibliotek,
og arkivaren har fundet nogle ting, du skal se
i manuskriptarkiverne og læsesalen med sjældne bøger.
Godt. Jeg glæder mig.
Samme her.
Alle de menuer og sjældne bøger
og kogebøger og lignende, der også afspejler kulturen.
Vi har samlet nogle ting til dig.
Okay.
Der er mange gode ting på dette bord.
Det er der.
Det hele er til ære
for de mange generationer af folk som dig,
der er trådt ind i forvaltningsrollen.
Så jeg takker dig for det og for at gøre denne uddannelse mulig for os.
Tak.
Lad os starte med det, der er foran os.
Her har vi Pigfoot Marys opskrift på grisefødder.
Så det er en dyrebar opskrift.
Det er den, der gjorde hende berømt.
Den ser…
-Jeg er sulten nu. -Ja, jeg elsker det.
Hun skaber faktisk sin egen handlefrihed,
sine egne muligheder og stor rigdom for sig selv.
En sort kvinde, der blev født som slave,
kommer til Harlem, og uden nogen infrastruktur
formår hun at sælge
de dele af grisen, vi havde adgang til,
og som er velkendte for os og vores ganer.
Så jeg tænker altid på
hendes historie som en form for
lille mikrokosmos med sorte kvinder,
der bruger køkkenet og deres kulinariske evner
til at skabe handlefrihed.
Ja.
Hendes handel var så succesrig,
at hendes samlede beholdning undervejs blev anslået til 375.000 dollar.
Fra grisefødder.
Grisen har ikke svigtet os, vel?
Det bedste er de sidste tre ord i denne opskrift.
-"Ræk stærk sauce." -"Ræk stærk sauce."
-Det skal man, ikke? -Jeg elsker det.
Over et århundrede senere
fortæller Harlems gader stadig historien om vores mad.
Rejsen nordpå skabte en kulturel eksplosion,
der gav plads til afroamerikanske iværksættere
og en ny middelklasse.
Cha McCoy er en tredjegenerations-harlemit og sommelier,
som arbejder på verdensplan for at gøre drikkevare- og restaurationsbranchen
mere tilgængelig, ansvarlig og relevant.
Vi er på en historisk gade, som jeg ved lidt om,
men giv os lidt mere kontekst.
Velkommen til Harlem. Det er Strivers' Row,
og det vigtigste her er at være en del af Harlems sorte fortræffelighed, ikke?
Hvis du var en politiker,
musikerne i renæssanceperioden,
alle, der var nogen, flyttede hertil
og kom-længere-op-teorien.
Det handlede ikke om centrum.
Vi skulle bare nå til Strivers' Row.
-Jeg håbede på en forestilling. -Helt sikkert.
Hvorfor er folk fra Harlem
så udtryksfulde og så unikke Harlem-folk?
Hvad er der i vandet? Hvad sker der i Harlem?
Det er hustlerånden.
-I DNA'en, som min mor siger. -Ja.
Uanset hvor jeg er i verden, sørger jeg for at møde op som Harlem overalt.
Jeg vil se nogle af de steder i dit kvarter.
Lad os gøre det.
HARLEM MARKED
Vi er ved mit kvarter. Vi er på 139,
og vi vil have vandmelon.
-Vandmelon. -Fra en ven.
Vi gik i skole sammen.
Okay, vi skal se vandmelonen.
Hvad så? Vi ser dig og viser kærlighed.
-Alt vel? Det er Stephen. -Godt at møde dig.
Jeg sagde, man er i Harlem ved vandmelonstanden.
Den betyder også sommer.
-Ja. -Fortæl os, hvad vi har her.
-De er fra Georgia. Vi tager ned… -Samme her.
-Fra Georgia? -Ja.
Okay. Jeg har været dernede et stykke tid.
Vi gør alt. Vi laver juice. Vi laver skåle. De laver salater med dem.
De startede Jell-O-skal. Den er som en snack. Men den er sund.
Og skallen har mest næring indeni.
-Den grønne del. -Det ved jeg godt.
Der er meget. Det er supermad.
Hvordan endte du med at sælge meloner?
Jeg hustlede. Vi ville ikke være på gaden.
Vi sagde: "Jeg kan lide vandmelonerne."
Vi sagde: "De duer." Vi lærte om vandmeloner.
Det førte os tilbage til Syden.
Vi kom op på gaderne. Så bare at have noget,
der hjælper vores familier.
En måde at få børnene væk fra gaderne på.
Der er meget våbenvold. Vi prøver at reducere det.
-Ja. -Kom her.
Kast en vandmelon. Jeg betaler et par dollar. Bare rolig.
Det giver vandmelonerne. Jeg ser slaverne,
der handlede med vandmeloner efter slaveriet.
-Ja. -Du er vandmelonbarnet.
Vandmelonkongen.
Når du ser sorte skabe rigdom for sig selv,
så ved du, hvad der venter. De gør grin med os.
De prøver at tage det. De prøver at underminere
og formindske vores handlefrihed,
når vi kan forsørge os selv.
Så at se dig her…
Det er sådan, vi skal genvinde
denne fortælling.
-Nemlig. -Ja.
Hvad har vi her? Det ser godt ud.
Det er en vandmelonsalat. Vi har rød vandmelon, gul vandmelon,
rødløg, agurk, lidt fetaost,
og vi har en hindbær-vinaigrettedressing.
Vi glemte ikke dig.
-Tak. -Det dufter lækkert.
-Tak. Velbekomme. -Tak.
Du spiser den gule vandmelon og jordbær.
Vi har gule vandmeloner med sorte frø.
-Okay. -Der er Jubilee-melon.
Jubilee-melon?
Der er Sugar Babies.
Der er gult kød.
Jeg foretrækker Sangria.
-Sangria? -Ja. Sangria.
Er det Sangria? Giv mig en.
En Jubilee har en lang stribe.
Det er Jubilee.
Sugar Babies er små og runde og mørke.
Lærte landmændene dig
om de forskellige varianter?
Jeg er i skole lige nu. Jeg lærer altid, for jeg er en bydreng.
De kaldes bestøvere I Syden. Vi handler med sorte landmænd.
Vi besøger de sorte landmænd, og så spørger jeg dem.
Og vi viser dem støtte.
De dør dernede.
Deres jord ryger på auktion, og så køber en anden dem.
Kampagnen handler om det.
Den genskaber kontakten med sorte landmænd.
Jeg har lastbilerne. Vi hjælper dem med at plante.
Vi har 40 hektar jord, vi skal dyrke.
Vidste du, da du voksede op,
at gadesælgere
var en del af Harlem-renæssancen?
Er du knyttet til historien om salg af mad på gaden?
Nej, jeg var på gaden. Jeg var i den forkerte del af gadesalg.
Vi solgte noget, vi ikke skulle sælge.
Gid, vi havde oplevet det for længe siden.
Derfor gør jeg det her.
Det tog mig tre-fire ganges fængsel
at indse, at det behøver vi ikke længere.
Jeg er meget beæret over at være her med dig,
og jeg er fan af dit arbejde.
Du underviser mig her og nu.
Du underviser mange andre, så jeg vil nævne det
og sige, at jeg værdsætter dit arbejde.
-Tak for det. -Tak for besøget. Tak.
-Fortsæt det gode arbejde. -Tak.
Tak, Cha. Tak.
Det var en fornøjelse at se byen gennem en lokal harlemits øjne
og se og værdsætte den sorte iværksætterånd,
der stadig er i Harlem i dag.
Harlem-renæssancen var en tid med dybe kunstneriske og kulturelle udtryk.
Som en tidligere sommelier ved jeg, at det, der er i glasset,
kan lære os meget om vores historie.
I 1920'erne
var smugkroer, klubber og dansesale
alle en del af Harlems subkultur.
Den arv holdes i live i dag
i 67 Orange Street, en lokal, sort ejet bar i Harlem
med en undergrundsmystik i stil med renæssancens smugkroer.
Jeg taler med ejer Karl Franz Williams
og den indflydelsesrige mixologist Tiffanie Barriere,
som har fået nogle af drikkevarebranchens fineste hædersbevisninger,
om åndernes rolle i vores historie.
Hvor kommer vi ind i Harlem med en tradition med sort ånd?
Forbuddet er i Harlem-renæssancen.
Det var perioden, hvor der kom en masse
kreativ energi ud af dette område.
E. Simms Campbell var den første udgivne sorte tegneserieforfatter.
Han lavede et nattelivskort over Harlem.
Han beskriver det nøje. Han skriver: "Det er potmanden."
"Her er der en natklub. Den åbner klokken 02."
Men kortet viser ikke smugkroer.
Og de er ikke på kortet, fordi der er over 500,
så du finder let én.
Harlem havde flere smugkroer end andre dele af byen.
Forbuddet var årsagen til… Lyset og gejsten
bag Harlem-renæssancen, for nu var der ikke rigtigt
et godt sted med underholdning.
Resten af byen var lukket ned. De lukkede centrum.
I Harlem fortsatte nattelivet med de bedste kunstnere og intellektuelle,
der allerede var her.
Mens det sker,
var mange smukke sorte byer i Syden
kendt for smuglersprit eller havreavl,
rugavl eller majsavl til at lave noget af det bedste smuglersprit nogensinde
og måske få det op nordpå.
Vi var ikke længere slaver,
så det handler om, hvordan det sorte samfund kan tjene penge.
Ved at lave flasker tjente du ofte bedre end nogensinde.
Vi har gjort det siden…
Vi bryggede fænomenale øl i Afrika.
Vi mestrede allerede det håndværk.
Vi dyrker sukkerrør, og et af biprodukterne
ved at skabe sukker fra sukkerrør er melasse.
Det er begyndelsen på rom.
Jeg tror, der er en stolthed at bringe hjem til dette hjem.
-Ja. -Og overleve.
Syd-kvinden i mig skal lave en punch.
-Ja. -Det skal jeg bare.
Punchen har været den, der sagde:
"Kom hjem til mig. Jeg har noget til jer."
En skål med storhed i lang tid, og i det sorte samfund har vi set den i kirken.
Den er på college. Den er hos bedstemor.
Min familie er fra Caribien,
og Planter's Punch,
Bajan Rum Punch, er alle store dele af vores kulturer.
Helt sikkert.
Der er meget historie her.
Tom Bullock, som er én
af de vigtigste sorte lærde med cocktailstipendier.
Han skrev den første cocktailbog af en afroamerikaner.
Vi ved ikke meget om Bullocks historie. Vi tror, han var fra Syden,
og han kom med jernbanen til Midtvesten…
Og bogen hedder Den ideelle bartender.
Så laver du nogle af de bedste cocktails,
og den form for respekt,
at blive set over baren, gør mig ydmyg over for at være bartender
og at lave og drikke hans drinks.
Tom Bullocks punch, som jeg laver, giver dig aromaterapi.
Det var ikke bare bartendere bag baren. De havde ingredienser som citrus og frugt,
hvad end der var frisk,
og det er portioner for vi har meget arbejde forude.
Det er, før en vælger, præsident, taler eller forfatter kommer på dækket.
Det er godt at have noget at vise.
Ikke kun din stil og etikette, men hvor fersk din have er udenfor.
Syden serverer det, der kommer fra havnen,
så jeg hælder lidt Madeira-vin i.
Jeg prøver at smage alle komponenterne,
mens jeg glæder mig over, at den er så perfekt blandet.
Vi har frisk frugt med smukke safter.
Citrus afbalancerer sødmen,
men det er en metode, vi kender hjemmefra.
Vi kendte sødt til surt øjeblikkeligt.
Vi kunne sige, at den skal afbalanceres.
Vi kunne også servere den ordentligt.
Vi kan blande ingredienserne uden problemer
og lade den hvile, så det hele kan udblødes.
Tiffanie, du talte lige om noget,
der var endnu mere relevant, end du indså,
da du begyndte at tale om, at vi var,
tak, søde, efterkommere af spritsmuglere.
Jeg har aldrig mødt min bedstefar.
Han blev født i 1907.
Jeg har lige hørt en ting om,
at han ikke kun var
involveret i at transportere alkohol
for Capone.
Det er en vild historie.
Der er et tidspunkt, hvor han søger en måde
at tjene til føden på oppe nordpå.
Han får kontakt til "mafiaen"
og er chauffør for Capone.
Og så er der en lastbil, der bliver stoppet.
Der er en skudduel. Han slipper væk i live.
-Fortsæt. -Okay.
Men så besluttede han, at han ville ud
af distributionsbranchen.
Og det førte til, at han blev en togkonduktør,
men han lavede også smuglersprit i kælderen
til politiet som beskyttelse for sin familie.
Da jeg fandt ud af det, bragte det selvsagt en tid op,
denne meget farverige arv,
men det er relevant i forhold til det, du taler om.
Vi har altid udført det arbejde,
også da det var undergrundsarbejde.
Og smugkroerne heroppe var også sådan.
Det var et sted, hvor vi kunne udveksle informationer,
udveksle ideer og skabe forbindelser.
Det er også en del af datidens kultur, som jeg er meget interesseret i.
Ja, barer har været det sted, hvor vi vil være,
det fælles tryghedssted, især for det sorte samfund.
Det være sig en kvinde i en bar…
Vi så ikke en kvinde sidde i en bar
før i 40'erne og 50'erne.
Og selv i det sorte homosamfund,
ude i det åbne, hvor folk var gift
med det modsatte køn, mens de datede det samme køn.
Det ser vi ofte i litteratur og sågar i poesi,
der skjuler historien om, hvem du kunne være.
Det skete i baren,
men det var til tider et sikkert og sjovt sted.
-Ja. -Ja.
-Skål. -Salut.
Salut for det.
Salut.
Skål.
Mens Harlem-renæssancen retmæssigt fejres
for de sortes kunstneriske udtryk,
så var det også en tid, hvor vi fandt sammen og skabte sikre rum
til at opbygge og bevare samfundet.
Omkring en time nord for Harlem er fru C.J. Walkers herregård.
Hun er den første sorte kvinde i USA, der blev en selvskabt millionær
ved at skabe hårprodukter,
der blev solgt direkte til og af sorte kvinder i hele landet.
Boligen, Villa Lewaro,
var en oase, hvor hun og hendes datter, A'Lelia Walker,
byggede en ny arv og legeplads for sort fortræffelighed.
A'Lelia Walker var vært for møder med kunstnere som Zora Neale Hurston,
James Weldon Johnson,
W.E.B Du Bois og Langston Hughes.
Disse møder gav inspiration til kreativitet og fællesskab.
På en sommereftermiddag har A'Lelia Bundles,
A'Lelia Walkers oldebarn, inviteret mig,
Alexander Smalls, Cha McCoy
og den pensionerede nyhedsvært Dean Schomburg,
Arturo Schomburgs barnebarn,
manden, hvis private samling af sort kunst og artefakter
blev grundlaget for Schomburg Center.
Det er meget specielt at have dig herinde.
Da A'Lelia Walker holdt en 4. juli-fest
for Liberias præsident i juli 1921,
var der fyrværkeri på terrassen
og live-musik med Ford Dabney, der var en af datidens store orkesterfolk.
Han blev ikke inviteret til Det Hvide Hus, men til Villa Lewaro.
Så det var vores Hvide Hus.
Det kan jeg lide.
Det er som Det Sorte Hvide Hus.
Lysekronerne ligner lysekronerne i Østlokalet.
Ja.
Hun holdt selvsagt fester under forbuddet.
Men hun havde altid en god spritsmugler og den bedste champagne.
Og jeg vil sige, at med al den sorte pigemagi,
vi fejrer i dag her i fru C.J. Walkers hus,
så gav det fuld mening at få champagne.
Nemlig. Kan du fortælle os mere
om A'Lelias kulinariske arv?
Fru C.J. Walker, født som Sarah Breedlove i en plantage
i Delta, Louisiana, i 1867,
havde en livsbue, der gik fra
en uuddannet vaskekone,
som så blev kok og så startede et hårplejefirma
og ansatte tusindvis af kvinder og blev millionær.
Men det vigtigste er kokken,
for sådan tjente hun penge ved siden af,
da hun startede sit firma.
Og da hun begyndte at have penge,
ansatte hun selvsagt kokke, og da hun kunne holde fester,
hyrede hun sorte madfoilk.
Senere startede A'Lelia Walker The Dark Tower.
Det er det ikoniske Harlem-renæssance-rum.
Det var i hendes hus på 136th Street.
Og hun serverede spaghetti,
da hun havde det første møde med en gruppe
unge forfattere, inklusive Countee Cullen
og Langston Hughes og Wally Thurman,
da de talte om at skabe The Black Tower, og hvad det skulle være.
De havde velyndere, der donerede penge,
og kunstnerne kunne komme med for en dollar om året
og spise al maden.
Og det var faktisk konceptet.
I kommer begge fra en arv
med jeres egen families historie om katalogisering af sort kultur.
Arturo Schomburg var min bedstefar.
Han samlede alt, der havde med sort kultur at gøre.
Han ville sikre sig, at alle forstod,
at vi som et folk havde ydet betydelige og meget vigtige
bidrag til civilsamfundet.
Og blandt de ting, han foreslog, var en kogebog.
Der er opskrifter, der blev givet videre.
Jeg har et brev, hvor fru Walker beskriver Brunswick-gryderetten.
Hvordan man laver is. Og der er mange detaljer.
Maden betyder noget for hende, og det samme gjaldt for hendes mor.
Da de havde slaver oppe på scenen, var et af salgsargumenterne "Kan du lave mad?".
Slaveejerne besvarede spørgsmålet.
De var ikke mennesker. De var kvæg.
Slavemæglerne, der solgte dem,
fortalte dig, hvad de kunne.
-"Hun er god ved gryden." -Det øgede værdien.
-Ja, helt sikkert. -Ja.
Når vi sidder her i denne storslåede herregård,
hjemmet for den første sorte kvinde,
der blev millionær i dette land,
spekulerer jeg på, hvordan mad
blev brugt til at fortælle sorte
om klasse og adgang
og privilegier og overflod og alle de andre ting.
Det er perfekt, at vi får hummer.
Ja.
Fordi hummer var en af A'Lelia Walkers yndlingsretter.
Hun spiste gerne fisk og skaldyr.
Men hummer- og champagne-kombinationen er særligt vigtig i hendes historie.
Hun tog til en fødselsdagsfest i august 1931
på stranden i Long Branch.
Det var et feriested.
Det var som Martha's Vineyard. Præsidenternes sommersted.
Og når der er rige, hvide personer
i den del af århundredet, var der altid et sort samfund,
for nogen skulle lave mad til dem.
Nogen skulle gøre rent for dem Nogen skulle underholde dem.
Hun tog til fødselsdagsfesten,
og de var på stranden og fik hummer
og chokoladekage og champagne.
Hun havde højt blodtryk. Hun fik et slagtilfælde nogle år tidligere,
men var kommet over det.
Men efter den vidunderlige dag med hummer og champagne
kom hun tilbage til sin hytte
og vågnede midt om natten og fik et slagtilfælde. Hun døde.
Og det er trist, at hun døde.
Men hun gjorde noget, hun elskede, indtil det sidste øjeblik.
Hun blev ikke hængende.
Hendes begravelse var stor. Tusindvis af mennesker
kom forbi Howell Funeral Home
på 138th og 7th Avenue.
En kortege fulgte efter til Woodlawn-kirkegården.
En sort pilot, Hubert Julian,
fløj over graven og kastede hendes yndlingsblomster ned
på graven som alle dem, der var der.
Hummer og champagne var det sidste måltid.
Hummer var en kedelig ret for afroamerikanere.
Det var billigt, og de hvide var ikke interesserede.
Så de spiste hummer og østers,
fordi du kunne smide nettet ud
og få rejer og alle de ting, vi betaler meget for,
fordi de blev opdaget af etablissementet.
Så rejer og gryn går fra fem dollar per tallerken til 30.
Det er et kulturelt fænomen, der er en del af, hvem vi er.
Som en person, der gik på kokkeskole
med en meget stiv, fransk,
hierarkisk uddannelse, der siger
"Det passer til det. Det passer til det",
så kan jeg ikke lade være med at adskille det, at I siger,
at det er en rigmandsgenstand nu,
men da vi havde med hummer og østers at gøre,
var det kedeligt.
Og så internaliserer vi det som et samfund og tror, det ikke er noget for os.
Og det var faktisk os, der skabte det.
Meget af vores historie er blevet undertrykt.
Men hvordan ved et folk, hvem de er, hvis de ikke ved, hvem de var?
Det er op til os at genvinde vores forfædres historier.
-For forfædrene. -For forfædrene.
Skål.
Trods den levende kultur, der blev etableret i renæssancen,
vendte millioner af sorte hjem fra 2. verdenskrig
til voldsom diskrimination.
Det var tid til at kæmpe for vores friheder.
MOREHOUSE COLLEGE STIFTET 1867 - '51-KLASSEN
Fra planlægningsmøder til veludførte protester
var der en ansvarlighedsbevægelse på vej.
I Atlanta var der en lidt kendt frokostbuffet,
anført af en gruppe HBCU-elevaktivister,
hvis historier jeg ikke kendte til før nu.
Deres indsats ændrede
historiens gang i dette land for evigt.
Tekster af: Claus Christophersen