Harlem. 1920-luvulla se oli Mustien mekka.
Suuressa muuttoliikkeessä etelän mustat pakenivat Jim Crow'n kynsistä -
ja asettuivat omalle polulleen vapauteen.
Vapauteen kuvitella,
vapauteen olla musta,
tai vapauteen vain olla.
Kaikki, jotka olivat jotain, muuttivat tänne.
Saapuminen herätti Harlemin renessanssin,
kukoistavan mustan kulttuurin keskuksen,
musiikin, kirjallisuuden, taiteen,
aktivismin ja ruoan.
Heidän etelän sielunsa määritteli Harlemin keittiön.
Ja se jatkuu yhä tänään naapuruston katukauppiaiden kojuissa,
kuppiloissa ja baareissa.
Ne ovat kaikki renessanssin elävää perintöä.
Kun maalasimme maalauksen tai lauloimme laulun, se oli valmis vasta syötyämme.
HIGH ON THE HOG: AFROAMERIKKALAISEN KEITTIÖN HISTORIA
MUSTIEN MEKKA
Minäkin laulan, Amerikka.
Olen tummempi veli
He lähettävät minut syömään keittiöön Kun saamme seuraa
Mutta nauran ja syön hyvin Ja vahvistun
Huomenna olen pöydässä Kun saamme seuraa
Kukaan ei uskalla käskeä minua Syömään keittiössä
Sitä paitsi he näkevät Miten kaunis olen
Ja minäkin häpeän Amerikka
Kun afroamerikkalaiset jättivät rakkaansa etelään,
he ottivat mukaansa osan kodistaan.
He toivat mukanaan perinteitä ja taitoja, joilla loivat uusia siteitä ja yrityksiä.
PANNUPAISTETTUA KANAA
Tervetuloa! -Tervetuloa Charlesille!
Vuosien ajan kuulin tarinaa Harlemin legendasta, Charles Gabrielista.
Etelästä muuttanut Gabriel oli ehdolla James Beard -palkinnon saajaksi,
ja paikassa paistetaan yhä kanaa vanhoissa valurautapannuissa.
Tänään Chef Charles ja hänen suojattinsa Chef Quie -
ovat kutsuneet minut maistamaan makeita ja suolaisia Harlemin herkkuja.
Chef Charles, Chef Quie.
Mitä kuuluu? -Mitä kuuluu? On kunnia tavata.
Arvostan sinua. -Miten menee?
Istu tänne, missä on ruoka valmiina.
Valmistimme kanan, minä tarjoilen. -Chef Charles, istu.
Hyvä on.
Kiva nähdä, kun sinua palvellaan.
Kiitos. -Olet ansainnut sen.
On mukava olla täällä.
Kiitos.
Ikävää, että minulla kesti näin kauan maistaa ruokaasi,
mutta olen iloinen, että se viimein tapahtuu.
Katso tätä kaunista lautasta.
Kas niin. -Kiitos.
Ei kestä. -Kiitos.
Tämä on unelmien annos.
Toivottavasti tiedät, mitä tämä on. -Tiedän.
Kanaa ja vohvelia. -Kyllä. Tiedän.
Olet väärässä. Se on Charlesin pannupaistettua kanaa ja vohveleita.
Anteeksi. Niin. -Siinä on ero.
Vähän hunajaa? -Miksei?
Ehdottomasti. -Syöttekö sen niin?
Niin me syömme sen. -Selvä.
Tämä on välttämätöntä. -Niin.
Pieni loraus.
Näyttää hyvältä.
Täydellistä.
Mitä sanot? Käy kiinni. Käsillä vain.
Käytän käsiäni. Hyvä.
Voi pojat.
Niin.
Voi luoja. -Maistat Charlesin rakkauden.
Se tuo muistoja ja vie takaisin lapsuuteen.
Ulos pölyyn. Ei tiennyt, mitä söisi. Ei ollut syötävää.
Liian myöhäistä illalliselle. Liian varhaista aamiaiselle.
Täydellinen väliateria.
Tämä on uskomatonta.
Kiitos.
Tällaista kuorta ei saa ilman paistinpannua.
Minun piti saada etelässä terästehtaalla tehty pannu.
Toin sen New Yorkiin.
Kuinka kauan sitten?
Se oli -
noin 40 vuotta sitten.
Neljäkymmentä vuotta vanha pannu. -Niin.
Tavalliset paistinpannut olivat liian pieniä.
Teetätin näitä neljä. Juuri sopiva määrä hellalle.
Kaikki ovat käytössä. -Jep.
Sitten hankin auton.
Olin ainoa, jolla oli ruoka-auto siihen aikaan.
Puhummeko 80-luvun alusta? -Kyllä.
1980-luvulla.
He yrittivät saada minua autoilla kiinni, mutta eivät onnistuneet.
Jahtasivat autoasi?
Ajattelin, että minun täytyy avata ravintola.
Silloin avasin ensimmäisen ravintolani. -Tarinasi juuret ovat Pohjois-Carolinassa.
Kerro lapsuudestasi.
Minulla oli 12 veljeä ja 8 sisarta…
12 veljeä ja 8 siskoa? -Kyllä.
Haluan varmistaa, että ihmiset tajuavat sen.
Niin. 12 veljeä ja 8 siskoa.
Olimme maanvuokraajia.
Joskus meidän piti kävellä kahdeksan kilometriä puuvillapellolle.
Lähdimme kuudelta aamulla ja palasimme kuudelta illalla.
Palasimme kotiin. Sitten meidän piti tappaa kana.
Kaikilla oli tehtävänsä.
Minun tehtäväni oli käännellä kanaa pannulla. Se oli työni.
Meillä ei ollut tällaista liettä, vaan puuhella, ymmärrätkö?
Äitini neuvoi, mitä tehdä.
"Käännä tätä kanaa muutaman minuutin välein." Joten niin minä tein.
Hän käski aina leikata ja maustaa kanan ja antaa sen hautua kahdeksan tuntia.
Kahdeksan tunnin jälkeen se paistettiin.
Joten joka päivä meillä oli kana valmiina seuraavaa päivää varten.
Et siis liota kanaa suolavedessä?
Etkä marinoi piimässä? -Ei. Käytän tavallista maitoa ja munia.
Maitoa ja munia. Siinä se. -Maitoa ja munia.
Ja äitini erityistä mausteseosta, jonka hän antoi minulle.
Oliko resepti sama varttuessasi?
Sama resepti.
Äiti antoi minulle tämän reseptin, ja halusin käyttää sitä.
Jotta kaikki näkisivät, mistä on kyse.
Pidät äitisi perinteet ja reseptit elossa.
Kaipaatko koskaan etelää? -En.
Kun olin etelässä, olin töissä tällä maitotilalla.
Yhtenä päivänä lypsin lehmää ja kaadoin maitoämpärin.
Tyyppi tuli ja potkaisi minua.
Koska kaadoin maidon.
Hän nimitteli minua ja käski mennä kotiin.
Menin siis kotiin. Kerroin äidille.
Mutta palasin silti takaisin.
Minulla ei ollut vaihtoehtoa. Tarvitsin rahaa.
Sinun piti palata.
Palasin takaisin, niin.
Hän on kiltti, kun sanoo, että häntä potkaistiin. Hän hoippui kotiin.
Hänet hakattiin, koska hän kaatoi maidon.
Kyllä.
Ja siksi, kun tulin New Yorkiin,
se oli siunaus, koska pystyin tekemään mitä halusin.
Ei sitä, mitä muut halusivat.
Tunsin olevani vapaa.
Niin.
Chef Quie,
miten ryhdyitte yhteistyöhön?
Ihailin häntä. Hän oli töissä Copeland'silla.
Perheeni säästi rahaa, että pääsi sinne sunnuntaisin.
Pyysin saada työskennellä hänen kanssaan keittiössä. Ensimmäisellä kerralla -
autoimme kirkkoa ruokkimaan kodittomia covidin aikana.
Mahtavaa.
Ja se, että otit yhteyttä idoliisi vaikealla hetkellä,
jolloin ravintolat joutuivat lopettamaan, ja sanoit, että autat häntä.
Kiinnitän huomiota myös siihen.
Osa mustana olemisen kokemusta on se,
että kääntää voitokseen asian, jonka olisi luullut lannistavan,
ja siitä tulee uusi oma perintönsä.
Se on mustinta, mitä voin kuvitella.
Renessanssin henki jatkuu.
Siksi Harlem-ravintolamme ovat tärkeitä. Ne pitävät historian liikkeessä.
En unohda koskaan tätä keskustelua teidän kanssanne.
On suuri kunnia oppia sinulta.
Olen kiitollinen myös sinulle, veljeni,
koska opastat meitä kaikkia siinä,
miten voimme tukea ja suojella omien yhteisöjemme legendoja.
Kiitos. -Chef Quie, kiitos siitä.
Ja Chef Charles.
Arvostan sinua. Kiitos. -Kiitos.
Chef Charles on osa arvostettuja ja menestyneitä Black Harlem -yrityksiä,
jotka syntyivät Harlemin renessanssin perinnöstä,
jolloin mustien kokkien ja jazz-artistien taiteellisuus sulautuivat yhteen.
Olen menossa tapaamaan ravintoloitsija Alexander Smallsia,
joka tunnetaan parhaiten renessanssin Minton's Playhousen uudelleenavaamisesta.
Ja sen sisarravintola The Cecilin.
On vuosia, kun sain istua tämän halutun pöydän ääressä.
Paikka, jossa taiteilijat ja merkkihenkilöt ovat syöneet.
Hei. Mitä kuuluu?
Kiva nähdä. -Hyvää. Kiva nähdä.
Siitä on pitkä aika. -On.
Hei.
Olet kasvanut pari senttiä.
Ihmiset vain unohtavat.
Tervetuloa takaisin Harlemiin. -Kiitos paljon. Tuntuu hyvältä palata.
Etenkin tänne. -Tiedän, kiitos. Arvostan sitä.
Ja tämä on oikea pysäkki,
koska tämä on Harlemin halutuin ruokapöytä.
Jos kävelisit pitkin muistojen polkua…
KOKKI JA RAVINTOLOITSIJA
…ja lukisit harlemlaisten kirjoittajien tarinoita ja romaaneja,
tai jos tarkastellaan musiikkia. "Gimme a Pigfoot and a Bottle of Beer."
Anna sianjalka
Ja pullo olutta
Ruoka oli aina sidoksissa -
mustien ja ruskeiden ihmisten elämäntyyliin.
Mietin mielelläni sitä,
ettei meillä olisi renessanssia ilman ruokaamme.
Ruokaa ei ajatella samalla tasolla kuin taidetta tai kirjallisuutta,
mutta tämä oli kaiken sen lähde.
Kun maalasimme tietyn taulun tai lauloimme tiettyä laulua,
kun teimme näitä luovia juttuja,
teimme ne vasta syötyämme.
Sitä ei voi jättää pois laskuista.
Se on siellä heti historiamme alusta asti.
Monilla etelästä muuttaneilla ihmisillä -
oli juhlia, joissa he keräsivät rahaa vuokraan.
He kokoontuivat toistensa koteihin ja myivät kokkaamaansa ruokaa.
KESKIKESÄN JUHLAT
Ja ruoka on sen keskiössä. -Ruoka on keskiössä.
He loivat sosiaalisen dynamiikan -
yksityisasunnoissaan.
Kun luin Harlemin renessanssista -
ja heidän pitämistään juhlista,
se inspiroi minua.
Pidät yllä tärkeää osaa Harlemin perintöä.
Siksi teen, mitä teen. Valmistin hienoja juttuja. Toivottavasti.
Vau!
Voi luoja.
"Vau" määrälle vai itse ruoalle?
Tässä on paljon käsiteltävää. -On.
Kerro kaikki.
Selvä. Tässä on sianlihamuhennosta vihreillä limanpavuilla.
Perinneporkkanoita. Maissia.
Ja maissi on nyt makeaa.
Murskattuja tomaatteja, salviaa, timjamia, rosmariinia.
Savustettu possunkylki antaa lisäpotkua.
Kyllä.
Pidät siitä varmasti. -Takuulla.
Ja meillä on mustaa riisiä.
Koska se on yksi suosikeistani.
Se on punariisin serkku, joka on afrikkalainen riisinjyvä,
joka tuotiin Etelä-Carolinaan aivan kuin Carolina Gold -riisikin.
Tehdään se.
On kunnia olla täällä kanssasi.
Kiva, että tulit takaisin Harlemiin. -Syömään ruokaasi. Niin.
Limanpapuja, possunkylkeä. -Sinun pitää ottaa se kokonaan. Se on iso…
Yritän ottaa sen. Tämä on taistelu.
On otettava toinen, joka on valmis tulemaan otetuksi.
Aivan. -Onpa iso.
Lihaa ei ole paljon.
Aivan. -Mutta se on paksu.
Todella.
Joten kun olen liottanut niitä päivän ja kuivannut ne,
paahdan niitä uunissa pari tuntia, kunnes niistä tulee tosi rapeita.
Ne redusoituvat.
Sitten laitoin ne kinkkuliemeen, jonka valmistin edeltä käsin.
Sipulia, selleriä ja valkosipulia.
Sitten lisätään liha ja haudutetaan pari tuntia.
Lopuksi hieman punaviiniä.
Sitten meillä on jotain erityistä. -Se ei ole arkiruokaa.
Katso tätä.
Toivon niin, että ihmiset voisivat haistaa tämän uskomattoman tuoksun.
Tiedän.
Mutta tämä on etelä lautasella. -Todella.
Pidätkö siitä?
Ja liha on kuin voita. Todella.
Olen palannut takaisin kahteen lapsuuteni lempiruokaan.
Sianlihaa ja papuja,
jotka ovat olennaisia kulttuurillemme.
Toinen on succotash.
Koska tuo on tulkintani klassikosta. Ja klassikoita voi tulkita uudelleen.
Tietenkin. Ja mikä tämä tulkinta onkaan,
se toimii, joten…
Etenkin sinun tarinasi -
on ainutlaatuinen ja tärkeä silta 1900-luvun muuttoliikkeen -
ja tämän päivän Harlemin välillä.
Päätit lähteä Etelä-Carolinasta Harlemiin.
Mitä elämässäsi tapahtui silloin?
Tätini ja setäni, jotka olivat kaikkeni, olivat mentoreitani.
Tätini oli klassinen pianisti ja opetti minulle klassista musiikkia ja pianoa.
Setäni oli kokki, joka opetti minua unelmoimaan ruoan kautta.
Hän opetti, että ruoka on kieltä,
jota voin oppia ja käyttää ilmaisuvälineenä.
Mutta tärkeintä siihen lisättynä on se, kenellä oli valta.
Ja lusikkaa heiluttavalla,
ruoan valmistajalla, oli valta.
Ja kunnioitusta.
Tiesin aina haluavani sitä.
Aivan.
Sinulla oli välikausi,
jolloin olit Manhattanilla, mutta et ollut Harlemissa.
Mietin, millainen ajanjakso oli sinulle,
kun yritit löytää paikkasi maailmassa ennen kuin lopulta löysit paikkasi täältä.
Tulin New Yorkiin nuorena oopperalaulajana.
Olin saanut sopimuksen Houston Grand Operan kanssa,
joka esitti Porgyn ja Bessin.
Tavoittelin lapsuuden unelmaani -
olla ensimmäinen afroamerikkalainen miespuolinen oopperalaulaja,
joka matkustaa maailmalla kansainvälisenä tähtenä.
Halusin sitä.
En ymmärtänyt, että minua on vastassa lasikatto,
joka estää minun näköisiäni ihmisiä pääsemästä sinne.
Tajusin, että minun piti tehdä muutoksia,
jotta minulla ei olisi ainoastaan paikkaa pöydässä,
vaan omistaisin pöydän. En voinut omistaa oopperataloa,
mutta avasin ensimmäisen afroamerikkalaisen -
fine dining -ravintolan New Yorkiin. Cafe Beulah muutti elämäni.
Ruoka auttoi minua ilmaisemaan sen,
mitä minun tarvitsi sanoa afroamerikkalaisena miehenä.
Luovana henkilönä, taiteilijana. -Pidän tuosta.
Puhut ruoasta kielenä,
jonka voi oppia, ja jota voi käyttää päästäkseen eteenpäin.
Mustien ihmisten kokoontumisia ei ole ilman ruokaa.
Se on tosiasia.
Koska olemme sidoksissa siihen ilmaisuun.
Ihmiset eivät ymmärrä afroamerikkalaisten kulttuurissa sitä,
että ruoka oli valuuttaa.
Loimme arvomme ainutlaatuisilla resepteillä aikana,
jolloin emme omistaneet itseämme.
Omistimme tietyn ruoan. -Aivan.
Se ruokalaji antoi meille arvokkuutta ja kunnioitusta. Ja se oli valuuttaa.
Harlemin mustat käyttivät kulinaarisia juuriaan -
luodakseen tuottoisia mahdollisuuksia.
Kuten Lillian Harris Dean, joka tunnetaan nimellä Pigfoot Mary.
Hän oli sianjalkoja myyvä katukauppias,
joka tarjoili nostalgisia makuja taakse jätetystä kodista.
Yritys teki hänestä miljonäärin.
Pigfoot Maryn kaltaisten tarinoita, renessanssin ajan reseptejä -
ja muita tärkeitä osia historiastamme -
säilytetään Harlem Schomburgin mustan kulttuurin tutkimuskeskuksessa,
jota johtaa kuraattori Joy Bivins,
joka on Schomburgin keskuksen ensimmäinen naisjohtaja 40 vuoteen.
Kun ajattelen Harlemin renessanssia,
ajattelen ensimmäisenä New Negro -liikettä -
ja 1900-luvun alkua heti ensimmäisen maailmansodan jälkeen.
Jälkeen emansipaation ja jälleenrakentamisen.
Se oli uusi ja urbaani tila,
jossa mustat katsoivat itseensä pohtien,
mikä on heidän kulttuurinsa ja estetiikkansa.
Olemme tutkimuskirjasto.
Arkistonhoitaja on ottanut sinulle valmiiksi jotain.
Menemme arkistoon ja harvinaisten kirjojen lukuhuoneeseen.
Loistavaa. En malta odottaa. -En minäkään.
Kaikki nämä ruokalistat ja harvinaiset kirjat,
keittokirjat ja sellaiset, jotka heijastavat myös kulttuuria.
Olemme koonneet sinulle valmiiksi jotain.
Selvä.
Tässä pöydässä on paljon hyviä juttuja.
Niin on.
Tämä on kaikkien sinun kaltaistesi ansiota,
jotka sukupolvien ajan ovat astuneet johtajan rooliin.
Joten kiitän sinua siitä ja koulutuksemme mahdollistamisesta.
No, kiitos.
Aloitetaan siitä, mitä edessämme on.
Tässä on Pigfoot Maryn sianjalkaresepti.
Tämä on arvokas resepti.
Tämä teki hänestä kuuluisan. Tietysti.
Niin. Näyttää…
Minulla on nyt nälkä. -Joo, pidän tästä.
Hän loi itse oman kauppaedustuksensa -
ja mahdollisuutensa. Ja loi suuren vaurauden itselleen.
Orjana syntynyt musta nainen tuli Harlemiin -
ja ilman infrastruktuuria -
alkoi myydä niitä sianosia, joihin pääsimme käsiksi,
ja jotka olivat tuttuja meille ja makuaistillemme.
Haluan aina ajatella,
että hänen tarinansa on pieni mikrokosmos mustille naisille,
jotka käyttävät keittiötään ja kulinaarisia taitojaan edetäkseen.
Aivan.
Hän onnistui niin hyvin kiinteistömaailmassa,
että hänen omistusosuutensa arvioitiin parhaimmillaan 375 000 dollariksi.
Sianjaloista.
Sika ei ole ollut meille yhtään pahaksi.
Parasta on reseptin kolme viimeistä sanaa.
"Anna chilikastiketta." -"Anna chilikastiketta."
Koska on pakko. Vai mitä? -Pidän siitä.
Yli sata vuotta myöhemmin Harlemin kadut kertovat yhä tarinaa ruoastamme.
Muutto pohjoiseen synnytti kulttuuriräjähdyksen,
joka raivasi tietä afroamerikkalaiselle yrittäjyydelle ja uudelle keskiluokalle.
Cha McCoy on kolmannen sukupolven harlemlainen ja sommelieeri,
joka työskentelee tehdäkseen juomateollisuudesta saavutettavampaa,
vastuullisempaa ja relevantimpaa.
Olemme historiallisella kadulla, josta tiedän vähän,
mutta kerro vähän enemmän.
Tervetuloa Harlemiin. Tämä on Strivers' Row,
ja mielestäni tärkeintä on, miten se ilmentää Harlemin mustien huippuosaamista.
Poliitikot, renessanssin ajan muusikot -
ja kaikki tärkeät ihmiset muuttivat tänne.
Kyse ei ollut oikeastaan keskustastaan muuttamisesta.
Tärkeää oli päästä Strivers' Row'lle.
Toivoin pihakonserttia. -Varmasti.
Miksi Harlemin ihmiset ovat niin ilmaisurikkaita ja ainutlaatuisia?
Mitä Harlemin vedessä on?
Äitini sanoisi, että se on DNA:ssa. -Se on.
Menin minne tahansa,
haluan ilmentää Harlemia.
Haluan tutustua naapurustosi paikkoihin.
Selvä, tehdään se.
Tulemme kohta kortteliini. Olemme 139. kadulla,
ja ostamme vesimelonia.
Vesimelonia. -Kaveriltani.
Kävimme koulua yhdessä.
Mennään katsomaan vesimelonia.
Mitä kuuluu? Anna hali.
Miten menee? Tämä on Stephen.
Mukava tavata.
Vesimelonikojusta tietää olevansa Harlemissa.
Ja että on kesä.
Se on fakta. -Kerro, mitä tässä on.
Nämä ovat Georgiasta.
Samoin minä. -Oletko Georgiasta?
Selvä. Olen ollut siellä jonkin aikaa.
Teemme kaikkea. Mehua, vesimelonikulhoja. Niistä tehdään salaattia.
He aloittivat Jell-O rindin. Se on välipala, mutta terveellinen.
Ja kuoressa on eniten ravintoa.
Tiedätkö? Vihreässä osassa. -Tiedän sen.
Tässä on paljon. Se on superruokaa.
Miten päädyit myymään meloneja tänne?
Tein laitonta katukauppaa, halusin siitä pois.
Ajattelimme, että pidämme vesimeloneista.
Se oli hyvä käännös. Otimme selvää vesimeloneista.
Se vei meidät takaisin etelään.
Meillä oli nyt jotain, joka tarjosi keinon perheillemme.
Tapa, jolla lapset pysyivät poissa kaduilta.
Yritämme vähentää aseväkivaltaa, jota on paljon.
Aivan. -Tule.
Heitä vesimeloni. Maksan pari dollaria. Älä huoli rahasta.
Orjat kaupittelivat vesimeloneita päästyään orjuudesta.
Aivan. -Olet vesimelonivauva.
Vesimelonikuningas.
Kun näkee mustien kerryttävän vaurautta itselleen,
tietää, mitä tapahtuu. He pilkkaavat meitä.
He yrittävät ottaa sen pois. He yrittävät vähätellä -
ja heikentää toimintaamme,
kun voimme huolehtia itsestämme.
Kun näen sinut täällä,
tämä on juuri se tapa, jolla otamme tämän narratiivin takaisin.
Juuri niin. -Kyllä.
Mitäs tässä on? Hyvältä näyttää.
Se on vesimelonisalaattia. Punaista ja keltaista vesimelonia…
TOINEN OMISTAJA
…punasipulia, kurkkua, vähän fetajuustoa -
ja vadelmavinaigrettea.
Emme unohtaneet sinua.
Kiitos. -Se tuoksuu herkulliselta.
Kiitos. Nauttikaa. -Kiitos.
Syöt keltaista vesimelonia ja mansikoita.
Keltaisia meloneja mustilla siemenillä.
Selvä. -Jubilee-meloneja.
Jubilee?
Ja Sugar Babies -meloneja.
Hedelmänliha on keltaista.
Pidän Sangriasta enemmän.
Sangria? Selvä. -Kyllä.
Ovatko nämä Sangrioita? Tarvitsen niitä. -Jubilee. Näkee pitkästä raidasta.
Se on Jubilee.
Sugar Babiesit ovat pieniä, pyöreitä ja tummia.
Opettivatko viljelijät sinulle eri lajikkeet?
Olen nytkin koulussa. Opettelen aina, koska olen kaupunkilaispoika.
Teemme kauppaa mustien viljelijöiden kanssa.
Kysyn asioita mustilta viljelijöiltä.
Ja me tuemme heitä.
He kuolevat siellä.
Ja heidän maansa huutokaupataan, ja joku muu ostaa ne.
Siitä kampanjassa on kyse. Otamme taas yhteyden mustiin maanviljelijöihin.
Vien autot sinne. Autamme heitä istuttamaan.
Meillä on 100 eekkeriä maata, jota viljelemme.
Tiesitkö lapsena,
että katukauppiaat olivat osa Harlemin renessanssia?
Oletko yhteydessä katukauppiaiden historiaan?
Ei, olin kaduilla.
Olin katukaupan väärällä puolella.
Myimme jotain, mitä ei olisi pitänyt myydä.
Kunpa olisimme tutustuneet siihen kauan sitten.
Siksi teen, mitä teen.
Kesti kolme tai neljä vankilareissua tajuta, etten tarvitse sitä enää.
Minulla on kunnia olla kanssasi,
ja ihailen työtäsi.
Opetat minua reaaliajassa.
Opetat monia muitakin, joten haluan sanoa sen ja kertoa,
että arvostan työtäsi.
Niin. Arvostan sinua. -Kiitos.
Jatka samaan malliin. -Kiitos.
Kiitos, Cha. Toki, kiitos.
Oli hauskaa nähdä kaupunki paljasjalkaisen harlemlaisen silmin -
ja tarkkailla ja arvostaa mustaa yrittäjyyttä,
joka kukoistaa yhä Harlemissa.
Harlemin renessanssi oli syvä taiteellinen ja kulttuurinen ilmaisu.
Entisenä sommelieerina tiedän,
että lasin sisältö opettaa meille paljon historiastamme.
1920-luvulla salakapakat, klubit ja tanssisalit -
olivat osa Harlemin alakulttuuria.
Tuota perintöä pidetään yhä elossa osoitteessa 67 Orange Street,
mustien omistamassa baarissa Harlemissa.
Sen maanalainen mystiikka on samanlaista kuin renessanssin salakapakoissa.
Puhun omistaja Karl Franz Williamsille -
ja vaikutusvaltaiselle miksologille Tiffanie Barrierelle,
joka on saanut juomateollisuuden korkeimpia kunnianosoituksia,
alkoholin roolista tarinassamme.
Missä Harlemissa näkyy mustan alkoholin perinne?
Kieltolaki tapahtui renessanssin aikaan. Se oli aikaa,
jolloin tältä alueelta lähti suunnaton luovan energian purkaus.
E. Simms Campbell oli ensimmäinen julkaistu musta sarjakuvapiirtäjä.
Hän teki Harlemin yöelämän kartan.
Ja hän on tosi kuvaileva. "Täältä löytyy ruohomies."
"Täällä on yökerho. Tämä aukeaa kello kaksi."
Salakapakat eivät ole kartalla,
koska niitä oli yli 500, eikä niitä ollut vaikea löytää.
Niitä oli Harlemissa enemmän kuin muualla kaupungissa.
Kieltolaki oli taustana sille, mitä todella…
Se oli Harlemin renessanssin valo ja tuli,
koska ei ollut enää hyvää paikkaa, missä käydä huvittelemassa.
Ovet oli suljettu muualla kaupungissa.
Harlemissa yöelämä jatkui,
ja täällä oli jo valmiiksi huipputaiteilijoita ja intellektuelleja.
Samalla hetkellä useat mustien kauniit kaupungit etelässä -
tunnettiin salapoltosta.
He kasvattivat ruista tai maissia saadakseen loistavaa pontikkaa,
jota veisivät ehkä pohjoiseen,
missä emme olleet enää orjia,
joten kyse oli siitä, mitä musta yhteisö voi tehdä tienatakseen.
Pullottamisella tienasi enemmän kuin koskaan.
Olemme tehneet sitä…
Teimme loistavaa olutta Afrikassa.
Olimme jo sen taidon mestareita.
Viljelimme sokeriruokoa, ja sivutuotteena syntyi melassia.
Se on rommin alku.
He toivat uuteen kotiinsa ylpeästi kodin makua.
Ja saivat elantonsa.
Etelän naisen minussa on tehtävä boolia.
Todellakin. -Minun täytyy.
Booli on tervetuliaisjuoma,
juhlajuoma, jota tarjotaan vieraille. Se on ollut sitä kauan.
Mustien yhteisössä olemme nähneet sitä kirkossa, yliopistossa ja isoäidin luona.
Perheeni on Karibialta -
ja Planter's Punch -
ja Bajan Rum Punch ovat iso osa kulttuuriamme.
Ehdottomasti.
Tässä on paljon historiaa.
BAARIMIKKO JA KIRJAILIJA
Tom Bullock,
joka on yksi tärkeimmistä mustista cocktail-tutkijoista…
Ensimmäisen afroamerikkalaisen cocktail-kirjan tekijä.
Emme tiedä paljoa Tom Bullockista. Uskomme, että hän oli etelästä,
ja hän raivasi tiensä rautateiden kautta Keskilänteen, mutta…
Ja kirjan nimi on The Ideal Bartender.
Tämä tarkoittaa, että teemme kiistatta parhaita cocktaileja,
ja sellainen kunnioitus saa minut nöyräksi. Olen baarimikko,
joka tekee ja juo hänen drinkkejään.
Teen Tom Bullockin boolia ja annan teille samalla aromaterapiaa.
Baarimikkojen lisäksi pitopalveluilla oli sitruksia ja hedelmiä,
mikä vain tuoretta oli,
ja kaikkea valmistettiin kerralla paljon,
ennen kuin johtaja, puhuja tai kirjailija saapui.
Oli erityistä, kun oli jotain näytettävää,
ei ainoastaan oma tyyli tai etiketti, vaan tuore puutarha ulkona.
Etelä tarjoilee sitä, mitä satamasta tulee,
joten heitän sekaan Madeira-viiniä.
Yritän maistaa jokaista osaa -
ja samalla arvostaa sitä, että se on niin täydellisesti sekoitettu.
Tuoreita hedelmiä, joissa on ihania mehuja.
Sitrus tasapainottaa makeutta,
mutta tämän menetelmän tunsimme alusta asti.
Tunsimme makean ja happamen, ja milloin niitä täytyy tasapainottaa.
Osasimme myös tarjoilla sitä kunnolla.
Osaamme sekoittaa nämä ainekset ongelmitta -
ja antaa niiden istua, jotta kaikki maseroituu.
Tiffanie, puhuit juuri jostakin,
joka on relevantimpaa kuin arvasitkaan.
Kun aloit puhua siitä…
Kiitos. Siitä, että olemme salapolttajien jälkeläisiä.
En saanut tilaisuutta tavata isoisääni.
Hän syntyi vuonna 1907.
Yksi niistä asioista, jotka olen juuri saanut tietää, on se,
että hän oli mukana alkoholin kuljetuksessa -
Caponelle.
Tämä on siis villi tarina.
Kerran hän etsi tapaa ansaita elantonsa uudessa paikassa pohjoisessa.
Hän tapasi mafian kanssa -
ja ryhtyi Caponen kuskiksi.
Sitten kerran auto pysäytettiin.
Siellä ammuskeltiin. Hän selvisi hengissä.
Jatka. -Selvä.
Mutta sitten hän päätti, että haluaisi lopettaa jakelun.
Se johti siihen, että hänestä tuli kantaja,
mutta hän pani yhä pontikkaa kellarissa -
virkavallalle -
suojellakseen perhettään.
Kun sain selville tämän, mieleeni tuli tämä värikäs perintö,
mutta se on myös relevanttia sille, mistä puhut.
Olemme aina olleet mukana tässä työssä,
silloinkin kun se tehtiin maan alla.
Ja salakapakat täällä olivat myös vähän sellaisia.
Se oli paikka, jossa voimme jakaa tietoa,
jakaa ideoita ja luoda yhteyksiä.
Se on myös osa tämän ajan kulttuuria,
josta olen todella utelias.
Itse asiassa baarit ovat olleet osa tilaa,
joka on yhteisöllinen ja mukava, etenkin mustille.
Oli kyse sitten naisesta baarissa,
jollaista emme nähneet ennen 1940- ja 1950-lukua.
Ja jopa mustien queer-yhteisössä voitiin olla avoimesti -
ja seurustella saman sukupuolen kanssa, vaikka oltiin naimisissa.
Kirjallisuudessa ja jopa runoudessa -
piilotellaan tarinaa siitä, kuka oikeasti voisi olla.
Se tapahtui baarissa, mutta se oli joskus turvallinen ja hauska tila.
Niin. -Niin.
Kippis sille. -Salut.
Salut sille.
Salut.
Kippis.
Harlemin renessanssia juhlitaan mustien taiteellisen ilmaisun kulta-aikana,
mutta se oli myös aikaa, jolloin loimme turvallisia tiloja -
rakentaaksemme ja pitääksemme yllä yhteisöä.
Noin tunti Harlemista pohjoiseen on Madam C.J. Walkerin kartano.
Hän oli ensimmäinen musta nainen Yhdysvalloissa, josta tuli miljonääri.
Hän teki sen luomalla hiustuotteita,
joita mustat naiset myivät suoraan mustille naisille kaikkialla maassa.
Hänen tilansa, Villa Lewaro, oli keidas,
jossa hän ja hänen tyttärensä A'Lelia Walker -
rakensivat uuden perinteen mustalle eksellenssille.
A'Lelia Walkerin tapaamisiin kerääntyi Zora Neale Hurstonin,
James Weldon Johnsonin,
W.E.B Du Boisin ja Langston Hughesin kaltaisia taiteilijoita.
Nämä tapaamiset inspiroivat luovuutta ja yhteisöä.
Kesäiltapäivänä A'Lelia Bundles,
A'Lelia Walkerin lapsenlapsenlapsi, on kutsunut luokseen minut,
Alexander Smallsin, Cha McCoyn -
ja entisen radiotoimittaja Dean Schomburgin,
Arturo Schomburgin pojanpojan.
Arturo Schomburgin yksityiskokoelma mustaa taidetta -
on Schomburg-keskuksen perusta.
On niin erityistä, että olette tässä huoneessa.
Kun A'Lelia Walker piti itsenäisyyspäivän juhlat -
Liberian presidentille heinäkuussa 1921…
Ilotulitteita terassilla ja elävää musiikkia Ford Dabneyn kanssa,
joka oli ajan tärkeimpiä orkesteri-ihmisiä.
Häntä ei kutsuttu Valkoiseen taloon,
mutta hänet kutsuttiin Villa Lewaroon.
Tämä oli meidän Valkoinen talomme.
Pidän tuosta. Kuin olisimme mustien Valkoisessa talossa.
Kattokruunut ovat hyvin samanlaisia kuin East Roomin kattokruunut.
Niin.
Hän järjesti juhlia kieltolain aikana.
Mutta hänellä oli aina hyvä salapolttaja ja aina parasta samppanjaa.
Ja kun juhlimme mustien tyttöjen taikaa tänään Madam C.J. Walkerin talossa,
oli järkevää varmistaa, että kaadamme samppanjaa.
Aivan. Voitko kertoa lisää A'Lelian kulinaarisesta perinnöstä?
Madam C.J. Walker syntyi Sarah Breedlovena plantaasilla Deltassa,
Louisianassa, vuonna 1867.
Hänen elämänsä kaari johti kouluja käymättömästä pesijänaisesta kokiksi -
ja oman hiustuoteyrityksensä perustajaksi. Ja hänestä tuli miljonääri.
Mutta tärkein osa on kokki,
koska sillä tavalla hän tienasi rahaa,
kun aloitti yrityksensä.
Ja kun hän alkoi saada rahaa,
hän palkkasi kokkeja, ja juhliinsa hän palkkasi mustien pitopalveluita.
Myöhemmin A'Lelia Walker perusti paikan nimeltä The Dark Tower.
Se on ikoninen Harlemin renessanssitila hänen kaupunkitalossaan 136. kadulla.
Ja hän tarjoili spagettia ensimmäisessä nuorten kirjailijoiden ryhmäkokouksessa,
johon osallistui Countee Cullen, Langston Hughes ja Wally Thurman.
He puhuivat The Dark Towerin luomisesta ja siitä, mitä se olisi.
Heillä oli suojelijoita, jotka lahjoittivat rahaa -
ja taiteilijat liittyivät siihen dollarista vuosi -
ja söivät ruokaa.
Se oli koko idea.
Tulette molemmat perinnöstä,
jossa oma perhehistorianne kuvastaa mustaa kulttuuria.
Arturo Schomburg oli isoisäni.
Hän keräsi kaiken, mikä liittyi mustaan kulttuuriin.
Hän halusi varmistaa, että kaikki ymmärtäisivät,
että me kansana olimme antaneet merkittävän panoksen nyky-yhteiskuntaan.
Hän ehdotti myös keittokirjaa.
On varmasti sukureseptejä.
Minulla on kirje, jossa Madam Walker kuvaa Brunswick-muhennosta.
Kuinka tehdä jäätelöä. Siinä on paljon yksityiskohtia.
Ruoalla oli väliä hänelle, ja sillä oli väliä hänen äidilleen.
Yksi orjien myyntivaltti oli se,
kokkaavatko he.
Orjien omistajat vastasivat kysymykseen. He eivät olleet ihmisiä, vaan karjaa.
Orjakauppiaat kertoivat tarkkaan,
mitä orjat osasivat.
"Hän on hyvä kokki." -Se toi lisäarvoa.
Ehdottomasti. -Aivan.
Kun istumme tässä suuressa kartanossa -
ja olemme ensimmäisen miljonääriksi tulleen mustan naisen kotona,
mietin tapaa,
miten ruokaa käytettiin välineenä, jolla ilmaistiin mustille ihmisille -
yhteiskuntaluokkaa, etuoikeutta, vaurautta ja muuta.
Täydellistä, että nautimme hummeria.
Kyllä.
Koska hummeri oli A'Lelia Walkerin lempiruokaa.
Hän söi mielellään mereneläviä.
Mutta hummerin ja samppanjan yhdistelmä on erityisen tärkeä hänen tarinassaan.
Hän meni syntymäpäiväjuhlille elokuussa 1931 Long Branchin rannalla.
Se oli yksi niistä lomakohteista.
Se oli kuin Martha's Vineyard nyt. Presidenttien kesäpaikka.
Ja aina kun on varakkaita valkoisia,
siihen aikaan oli mustien yhteisö,
joka joutui kokkaamaan heille.
Jonkun piti siivota. Jonkun piti viihdyttää heitä.
Hän meni syntymäpäiville,
ja he olivat rannalla ja söivät hummeria,
suklaakakkua ja samppanjaa.
Hänellä oli korkea verenpaine. Hän oli saanut aivohalvauksen, josta oli toipunut.
Mutta ihanan hummeri- ja samppanjapäivän jälkeen hän palasi mökkiinsä -
ja heräsi keskellä yötä. Hän sai aivohalvauksen ja kuoli.
Ja surullista, että hän kuoli.
Mutta hän teki loppuun asti jotain, mitä rakasti.
Hän ei jäänyt riutumaan. Hänen hautajaisensa olivat suuret.
Tuhannet ihmiset kävivät Howellin hautaustoimistolla -
138. kadun ja 7th Avenuen risteyksessä.
Woodlawnin hautausmaalle lähti autosaattue.
Musta lentäjä, Hubert Julian,
lensi ylitse ja pudotti hänen lempikukkiaan haudalle.
Samoin kaikki muut. Hummerit ja samppanja olivat hänen viimeinen ateriansa.
Hummeri oli vaatimaton afroamerikkalaisten ruokalaji.
Se oli halpaa, eikä valkoisia kiinnostanut se.
Joten he söivät hummeria ja ostereita,
koska niitä pystyi kalastamaan.
Ja katkarapuja. Kaikkea, mistä maksamme nyt hunajaa,
koska vallanpitäjät ovat löytäneet ne.
Ja katkarapujen hinta nousi viidestä taalasta 30:een.
Tämä on kulttuurinen ilmiö, joka on osa meitä.
Kävin kulinaarisen koulun,
jossa oli tiukka ranskalainen hierarkkinen koulutus,
joka kertoo minulle, mikä kuuluu minkäkin kanssa.
En voi olla erottamatta sitä siitä faktasta, että yritätte nyt sanoa,
että tämä on nyt ökyjuttu,
mutta kun olimme mukana hummereissa ja ostereissa,
se oli arkinen asia.
Sitten sisäistämme sen yhteisönä, että se ei ole meitä varten.
Itse asiassa me loimme sen.
Paljon tarinastamme on tukahdutettu.
Miten ihmiset tietävät, keitä ovat, jos eivät tiedä, keitä ovat olleet?
Meidän on otettava takaisin esivanhempiemme tarinat.
Esivanhemmille. -Esivanhemmille.
Kippis.
Huolimatta renessanssin aikana vakiintuneesta kulttuurista,
miljoonat mustat palasivat kotiin toisesta maailmansodasta syrjintään.
VALKOISILLE
Oli aika taistella strategisesti vapauksistamme.
MOREHOUSEN YLIOPISTO PERUSTETTU VUONNA 1867
Suunnittelukokouksista hyvin toteutettuihin mielenosoituksiin.
Oli syntymässä vastuuvelvollisuutta vaativa liike.
Atlantassa järjestettiin vähän tunnettu sit-in-mielenosoitus,
jota johti HBCU:n opiskelija-aktivistiryhmä,
joiden tarinoita en tiennyt ennen kuin nyt.
Heidän työnsä muutti historian kulkua tässä maassa ikuisiksi ajoiksi.
Tekstitys: Merja Pohjola