Harlem.
Az 1920-as években a feketék új generációjának ez volt a fekete Mekka.
A Nagy Migráció során
a feketék elmenekültek délről, Jim Crow szorításából, a szabadság felé tartó úton.
Hogy szabadon álmodjanak,
szabadon legyenek feketék,
vagy egyszerűen csak legyenek.
Mindenki, aki számított, ideköltözött.
Ez táplálta a harlemi reneszánszot,
így vált Harlem a fekete kultúra,
zene, irodalom, művészet, aktivizmus és gasztronómia virágzó központjává.
A déli lelkület hatással volt a harlemi konyhára.
És ez ma is érezhető
a környék utcai árusain, falatozóin és koktélbárjain,
a reneszánsz összes élő hagyatékán.
Megfestettük azt a festményt,
profin előadtuk azt a dalt,
de mindig evéssel zártunk.
FOGÁSRÓL FOGÁSRA: AZ AFROAMERIKAI ÉTELEK SZEREPE AZ EGYESÜLT ÁLLAMOK TÖRTÉNETÉBEN
A FEKETE MEKKA
Én is Amerikát dalolom
A sötétebbik testvér én vagyok
A konyhába küldenek ki enni, Amikor társaság jön
De én csak kacagok, Jóllakom és megerősödöm
Holnap az asztalnál leszek, Amikor jön a társaság
Senki sem meri majd azt mondani nekem: „Te a konyhában eszel”
Azt is meglátják, hogy milyen szép vagyok
Hogy milyen szép vagyok
Milyen szép vagyok
És szégyenkeznek majd Mert én is Amerika vagyok
Amikor az afroamerikaiak elhagyták a szeretett, déli otthonukat,
egy darabkát magukkal vittek belőle:
a hagyományokat és a mesterségeket,
amikből új kötelékek és vállalkozások születtek.
CHARLES SERPENYŐS CSIRKÉJE
- Üdv! - Üdv a Charles serpenyős csirkéjében!
Az évek során sokat hallottam a harlemi legendáról, Charles Gabrielről.
Ő egy James Beard-díjra jelölt séf, aki délről vándorolt ide,
és aki a mai napig öntöttvas serpenyőben készíti a sült csirkét.
Ma Charles séf és a segédje, Quie séf
meghívtak egy édes és sós fogásra, ami nem szerepel az étlapon, de harlemi kedvenc.
Charles séf! Quie séf!
- Hogy s mint? Örvendek. - Mizu?
Minő megtiszteltetés!
- Nagyon örvendek. - Mi az ábra?
Foglalj helyet, hozom a tányérokat.
Csirkét sütöttünk. Felszolgálom. Ülj le, séf! Megoldom.
Rendben.
Öröm látni, hogy kiszolgálnak.
- Kösz. - Megérdemled.
Nagyon örülök, hogy itt lehetek.
Köszönöm.
Elszomorít,
hogy csak most kóstolhatom meg a főztödet,
de örülök, hogy végre megtehetem.
Ez ám a pompás fogás!
- Tessék. - Köszi.
- Szívesen. - Köszönöm.
Ez egy valóra vált álom.
Remélem, tudod, mi ez.
Pontosan tudom, mi ez.
- Ez csirke és gofri, ugye? - Igen.
- Tudom… - Tévedsz.
Ez a Charles-féle serpenyős csirke és gofri.
- Bocsánat. Értem. - Nem egy és ugyanaz.
- Kérsz rá mézet? - Jöhet.
- Határozottan. - Ti így eszitek?
- Így bizony. - Rendben. Rajta!
- Ez kötelező. Ez fontos. - Igen.
Csak egy keveset!
Nagyon jól néz ki.
Tökéletes.
Na? Egyél kézzel, érezd otthon magad!
Kézzel eszem. Jó.
Öregem!
Igen.
- Úristen! - Érezni rajta Charles szeretetét.
Olyan ez, mint régen, amikor játszottunk.
Kint, a porban. Nem tudtuk, mit eszünk. Nem volt ennivaló.
Vacsorázni már késő volt.
Reggelizni túl korai. A csirkés gofri volt a tökéletes megoldás.
Tényleg fenséges.
Köszönöm.
Csak serpenyőben sütve lesz ilyen ropogós.
Délen készíttettem a serpenyőt, egy acélgyárban.
Ők készítették. Elhoztam New Yorkba.
Mikor történt ez?
Ennek már
úgy 40 éve lehet.
Negyvenes serpenyők.
- Igen. - Azok.
Csak egy normális serpenyőm volt. Az nem elég nagy.
Olyat kértem, amiből négy fér egyszerre a tűzhelyre.
- És mindegyik tele van. - És… Igen.
Aztán szereztem egy büfékocsit.
Akkoriban csak nekem volt ilyenem.
- Igen? A 80-as évek elején? - Igen.
Igen, akkor.
Autókkal próbáltak utolérni,
de nem sikerült.
- Követtek? - Igen.
Olyan sokan jöttek, hogy gondoltam, éttermet kéne nyitnom.
És megnyitottam az első éttermet.
A történeted Észak-Karolinában kezdődött.
Mesélj a gyerekkorodról!
Tizenkét fiú- és nyolc lánytestvérem volt.
- Tizenkét fiú- és nyolc lánytestvér? - Igen.
Ezt mindenképp kihangsúlyoznám.
Igen. Tizenkét fiú, nyolc lány.
Részes bérlők voltunk.
Néha nyolc kilométert is gyalogoltunk a gyapotültetvényig.
Hajnali hatkor indultunk, és este hatra értünk haza.
Amikor hazaértünk, le kellett vágnunk egy csirkét.
Mindenkinek volt feladata.
Én forgattam a csirkét a serpenyőben. Ez volt az én feladatom.
Nem volt ilyen tűzhelyünk, hanem egy fatüzelésű kályhánk volt.
Anyám elmondta, mi a dolgom. Azt mondta, pár percenként
forgassam meg a csirkét. Azt tettem.
Azt mondta: „Mindig vágd fel a csirkét, fűszerezd meg, hagyd nyolc órán át állni!
Ha letelt a nyolc óra, megsütheted.”
Amikor hazajöttünk,
előkészítettünk a másnapi csirkét.
Nem pácoltátok sós vízben?
- Se íróban? Nem? - Nem. Tejet és tojást használok.
- Ennyi. Csak tej és tojás. - Tej és tojás.
És anyu különleges fűszerkeverékét tettem rá.
Átvetted a gyerekként tanult receptet?
Ugyanaz a recept.
Anyám adta ezt a receptet, és meg akartam mutatni a világnak.
Hogy mind megtapasztalhassátok, milyen.
Általad marad fenn az édesanyád öröksége és receptje.
Hiányzik néha a dél?
Nem.
Amikor délen éltem, egy tejüzemben dolgoztam.
Egyszer éppen tehenet fejtem, és véletlenül kiöntöttem egy vödör tejet.
Odajött egy fickó és megrúgott.
Mert kiöntöttem a tejet.
És leszidott. Azt mondta, menjek haza.
Ezért hazamentem. Elmondtam anyának.
Mégis visszamentem.
Nem volt mit tenni. Visszamentem. Kellett a pénz.
Vissza kell menned.
Visszamentem, igen.
Azt mondja, megrúgták, de ez enyhe kifejezés. Kacsázva ment haza.
Elverték, mert véletlenül kiöntötte a tejet.
Igen.
Ezért van az, hogy New York
számomra igazi áldás volt, mert azt tehettem, amit akartam.
Nem azt, amit más parancsolt.
Úgy éreztem, szabad vagyok.
Igen.
Quie séf,
hogy lettél Charles séf munkatársa?
Mindig is felnéztem rá. A Copeland'sben dolgozott.
Amikor volt félretett pénzünk, ott ettünk vasárnaponként.
- Értem. - Bekérezkedtem a konyhájába.
Az első közös munkánk során
az egyház felkérésére hajléktalanoknak főztünk a COVID alatt.
Ez lenyűgöző!
És az is, hogy a példaképedhez mehettél
egy nagyon nehéz időszakban,
amikor sok étterem bezárt,
és segítetted őt.
Ez számomra fontos szempont.
A feketék életéhez az is hozzátartozik,
hogy az, amiről azt hinnénk, megtör minket,
végül az örökségünk részévé válik.
Ez kimondottan jellemző ránk, feketékre.
A reneszánsz szelleme tovább él.
Ezért fontosak a harlemi éttermeink. Ez a történelem. Továbbvisszük.
Ezt a beszélgetést
sosem felejtem el.
Megtisztelő számomra, hogy tőled tanulhatok.
És hálás vagyok neked is, testvérem,
mert mindannyiunknak példát mutatsz,
hogyan álljunk ki a közösségünk legendás alakjaiért, segítve őket.
- Köszönöm. - Köszönöm, Quie séf.
És Charles séf.
- Nagyra értékelem. Köszönöm. - Kösz.
Charles séf egy jeles csoport, a harlemi fekete vállalkozók tagja,
akik a harlemi reneszánsz eszméjét követik,
amikor a fekete séfek és a jazzművészek
összefogtak.
Most a híres vendéglőshöz, Alexander Smallshoz tartok,
aki újranyitotta a reneszánsz kor híres találkozóhelyét, a Minton Playhouse-t.
És a testvéréttermét, a Cecilt.
Már évek óta nem volt alkalmam e hőn imádott asztalhoz ülni,
ahol művészek és neves emberek szoktak vacsorázni.
Helló, haver! Mizu?
- Örülök, hogy látlak. - Jó. Én is.
- Rég jártál már itt. - Valóban.
Helló!
Még nőttél is, mióta legutóbb láttalak.
Csak elfeledted, milyen magas vagyok.
Üdv újra Harlemben!
Köszönöm szépen. Jó újra itt lenni.
- Főleg itt, nálad. - Tudom, köszönöm. Nagyra értékelem.
És ez a hely pont megfelel,
mert ez Harlem legközkedveltebb étkezőasztala.
Érdemes néha kicsit nosztalgiázni,
és elolvasni
a harlemi írók történeteit és regényeit,
és alaposan meghallgatni a zenét.
„Add a malaclábat és egy sört!”
Add a malaclábat
És egy sört
Az ételek mindig is
fontos részét alkották
a fekete és a barna bőrű emberek életének.
Úgy vélem,
a fogásaink nélkül nem is lett volna igazán reneszánsz.
A gasztronómiára nem gondolnak úgy,
mint a művészetekre és az irodalomra,
holott ez képezte mindennek az alapját.
Megfestettük azt a festményt, profin előadtuk azt a dalt,
csináltunk egy csomó kreatív dolgot,
de mindig evéssel zártunk.
Ezt nem szabad elfelejteni.
Abban rejlik a történelmünk kezdete.
Sokan, akik délről vándoroltak ide,
lakbérbulikat szerveztek.
Összegyűltek egymás lakásán,
és olyan ételeket adtak el, amiket ők főztek.
- És az ételen volt a lényeg. - Az ételeken.
A lakásaikban és házaikban
született meg a társadalmuk dinamikája.
Amikor a harlemi reneszánszról olvasok, a bulikról, amiket csaptak…
az inspirált.
Ez, amit itt életben tartasz, fontos része a harlemi örökségnek.
Ezért is teszem.
Fantasztikus fogásokkal várlak. Remélem.
Istenem!
A mennyiségtől ámultál el, vagy magától a fogástól?
- Lenyűgöző a látvány. - Nem mindennapi.
Mesélj róluk!
Oké. Tehát itt van egy
zöld limababos, csülkös pörkölt.
Tájfajta répával és kukoricával.
Ez most édes kukorica.
Van benne pépesített paradicsom, zsálya, kakukkfű, rozmaring.
Füstölt sertéshasaalja, hogy ütős legyen.
Igen.
- Szerintem ízlik majd. - Isteni lesz.
És van fekete rizsünk.
Mert ez az egyik kedvencem.
A vörös rizs unokatestvére, ami egy afrikai rizsfajta,
és áthozták Dél-Karolinába, mint a karolinai aranyat.
Lássunk hozzá!
Nagyon megtisztelő, hogy újra itt lehetek.
- Jó, hogy visszajöttél Harlembe. - És ehetek.
- Újra Harlemben. - Igen.
Limabab, csülök.
Vedd ki az egészet! Ez nagy.
Próbálom kivenni, éppen megküzdünk egymással.
Inkább olyat kéne választanom, ami hajlandó kijönni.
- Igen. - Nézd, mekkora!
Azért ekkora, mert nem sok rajta a hús.
- Igen. - De kövérkés.
Nagyon is.
Miután egy napig áztattam és kiszárítottam,
pár órát sütöttem a sütőben,
és ettől lett ilyen ropogós.
Így már összement.
Aztán beletettem
a sonkára főzött alaplébe, amit előkészítettem.
Hagyma, zeller és fokhagyma.
Együtt főztem és brezíroztam pár órát.
Végezetül vörösbort öntöttem rá.
- Ettől lesz különleges. - Nem egy hétköznapi fogás.
Ezt nézd!
Bárcsak más is érezhetné ezt a fenséges illatot!
Ugye?
- Ilyen egy tipikus déli fogás. - Valóban ilyen.
Ízlik?
A hús pedig vajpuha. Komolyan.
Gyerekkorom két kedvenc ételét
hoztam itt össze.
Disznóhúst és babot,
amik a kultúránkban alaphozzávalók.
A másik a succotash.
Így értelmeztem újra a klasszikus fogást.
Mert újra szabad értelmezni.
Persze. Bármi is ez az újraértelmezés,
nagyon jó lett, szóval…
A te történeted
egyedülálló és fontos hidat képez az 1900-as évek vándorlásától
a mai Harlemig.
Az, hogy Dél-Karolinából Harlembe költöztél,
és amik akkoriban az életedben történtek.
Nagynéném és nagybátyám voltak a mindenem,
a mentoraim. Nagynéném zongorista volt,
ő tanított a klasszikus zenére és zongorázni.
Nagybátyám séf volt, és megtanított rá, hogyan álmodjak fogásokat.
Arra tanított, hogy az étel egy nyelv,
ami tanulható, és ami által kifejezhetem magam.
De a legfontosabb hozadéka az volt, hogy megtanultam, kié a hatalom.
Az, akinek a kezében van a kanál, aki főz, azé a hatalom.
És a tisztelet is.
És mindig tudtam, hogy ezt akarom.
Értem.
Számodra volt egy köztes időszak,
amikor Manhattanben éltél, de nem Harlemben.
Milyen volt számodra az az időszak,
amikor kerested a helyed a világban,
mielőtt itt megtaláltad volna?
Fiatal operaénekesként jöttem New Yorkba.
Leszerződtem a Houston Grand Operahoz,
ahol a Porgy és Bess című előadásra készültek.
Gyerekkori álmom volt,
hogy én legyek az első afroamerikai férfi operaénekes,
hogy nemzetközi sztárként bejárjam az egész világot.
Ez volt a vágyam.
De nem számoltam az üvegplafon-effektussal,
ami megakadályozta a hozzám hasonlók haladását.
És rájöttem, hogy változtatnom kell ezen.
Hogy lényegében
nekem nem csak egy hely kell az asztalnál. Birtokolni akarom az asztalt.
Operaházat nem vehettem, de egy éttermet igen,
és megnyitottam New York első afroamerikai fine dining éttermét,
a Cafe Beulah-t, ami megváltoztatta az életemet.
Az étel volt a megoldás rá,
hogy kifejezzem azt,
aminek afroamerikai férfiként hangot kellett adnom.
Kreatívan. Művészként.
Tetszik ez a gondolat,
hogy az étel egy nyelv,
és hogy megtanultad ezt a nyelvet, és ezáltal fejlesztetted magad.
A feketéknél jó ételek nélkül nincs jó összejövetel.
Ez tény.
Mert kötődünk ehhez az önkifejezési formához.
Az afroamerikai kultúrában az a csodás,
amit sokan nem is értenek,
hogy az étel valuta volt.
Az egyedi receptjeinkkel
váltunk értékessé akkor, amikor semmilyen más értékkel nem bírtunk.
- A miénk volt az étel. - Igen.
És ez az étel nemcsak méltósággal és tisztelettel ruházott fel,
valuta is volt.
A harlemi feketék a gasztronómiai gyökereik által
teremtettek jövedelmező lehetőségeket.
Mint Lillian Harris Dean, más néven Malacláb Mary,
aki az utcán árult malaclábat
az otthoni ízek után áhítozóknak.
Végül ezáltal lett milliomos.
Malacláb Mary és mások története, a reneszánsz receptek
és a történelmünk számos más titkát gondosan őrzik
a Harlem Schomburg Center for Research in Black Culture-ban,
amelyet Joy Bivins kurátor vezet,
a Schomburg Center 40 éves fennállásának első női igazgatója.
Ha a harlemi reneszánszra gondolok,
nekem az új fekete mozgalom jut az eszembe,
és az a pillanat,
a század elején, közvetlenül az első világháború után,
a felszabadítás és az újjáépítés után.
Ez egy új helyszín, a városi környezet,
ahol a feketék mélyen magukba nézve megkérdezték:
„Milyen a kultúránk? Mi esztétikus nekünk?”
Mi kutatókönyvtár vagyunk,
és a levéltáros előkészített neked pár dolgot.
Vár a kézirattár és a ritka könyveket tartalmazó olvasóterem.
Remek! Már alig várom!
Én is.
Ezek a menük, ritka könyvek,
szakácskönyvek és hasonlók hűen tükrözik a kultúrát.
Összegyűjtöttünk neked pár dolgot.
Rendben.
Rengeteg jó dolog van az asztalon.
Igen.
Ez igazából több generációnyi
hozzád hasonló embereknek köszönhető,
akik magukra vállalták, hogy őrzik ezt.
Köszönöm ezt neked, és hogy lehetővé tetted számunkra az oktatást.
Köszönöm.
Kezdjük azzal, ami előttünk van!
Ez Malacláb Mary malaclábreceptje.
Ez egy díjnyertes recept.
Elvégre ezzel vált híressé.
Igen, úgy látom…
- Máris éhes vagyok. - Igen, imádom.
Saját vállalatot alapított,
megteremtette magának a lehetőségeket és a vagyont.
Egy fekete nő, aki rabszolgaként született,
Harlembe jön, és mindenféle infrastruktúra nélkül
nekifogott eladni a disznó azon részeit, amelyekhez hozzáfértünk,
ami ismerős volt nekünk, amit megszoktunk.
Mindig úgy gondolok rá,
a történetére,
mint a fekete nők mikrokozmoszának egyik példájára,
amelyben a főzéssel, a kulináris tudásukkal
teremtettek vállalkozásokat.
Igen.
Az ingatlanbefektetései is sikeresek voltak.
Egy adott ponton 375 000 dollárra becsülték a vagyonát.
Malaclábakból.
A malacok nem bántak rosszul velünk.
Az utolsó három szó a legjobb az egész receptben.
- Azt írja: „A csípőst add tovább!” - Igen.
- Mert ezt így kell, igaz? - Imádom.
Egy évszázaddal később
Harlem utcái még mindig az ételeink történetét mesélik.
Az északra költözéssel járó kulturális robbanás
az afroamerikai vállalkozók és egy új középosztály bölcsője.
Cha McCoy harmadik generációs harlemi és sommelier,
aki azért járja a világot,
hogy az ital- és vendéglátóipart
hozzáférhetőbbé, felelősebbé és relevánsabbá tegye.
Egy történelmi utcán vagyunk, amiről tudok egy keveset,
de mesélj még róla!
Üdv Harlemben!
Ez a Strivers' Row, a törekvők útja, és szerintem fontos helyszín
a harlemi nagy feketék számára.
Ha a reneszánsz idején politikus vagy zenész volt valaki,
és fontosnak számított, akkor ideköltözött,
mert innen lehetett fejlődni.
Nem a belváros számított.
A Strivers' Row volt a fontos.
- Reméltem, hogy látunk utcai zenészeket. - Biztos.
Miért van az, hogy a harlemiek
kifejezetten és egyedien harlemesek? Mi van itt a vízben? Mi folyik Harlemben?
Rámenősek vagyunk.
- Anyám szerint ilyen a DNS-ünk. - Ja.
Bárhová is utazom a világban,
mindig adom a harlemes hangulatot.
Szeretnék megnézni néhány helyet a környéken.
Persze. Menjünk!
HARLEMI PIAC
Ez az én környékem. Az egy-három-kilences.
Veszünk görögdinnyét.
- Dinnyét. - Egy spanomtól.
Együtt jártunk suliba.
Jó, lássuk azt a dinnyét!
Mizu? Jöttünk, hogy megszeretgessünk.
Hogy vagy? Ő Stephen.
Örvendek, haver.
Mondtam, hogy Harlem a te dinnyestandoddal kezdődik.
És a nyár is.
- Ez tény. - Mesélj, mid van!
Ezek georgiaiak.
- Lemegyünk… - Én is.
Onnan jöttél?
Remek. Én is éltem ott egy darabig.
Mindenfélét készítünk belőlük: levet, falatkákat, gyümölcssalit.
Jell-O kéreg lesz belőlük. Az amolyan egészséges nasi.
És a héja a legtáplálóbb.
- Tudjátok? A zöld rész. - Tudom.
Sok mindenre jó. Igazi szuperétel.
Hogyan lettél dinnyeárus?
Kemény meló volt. Nem akartunk az utcán lenni.
Gondoltuk, úgyis szeretjük a dinnyét.
Azt mondtuk, jó váltás. Tanultunk a görögdinnyéről.
Visszautaztunk délre.
Az utcán nőttünk fel. Nagy dolog, hogy van valami,
amiből gondját viselhetjük a családnak. Hogy a gyerekek ne kerüljenek az utcára.
Sok a fegyveres erőszak. Próbáljuk visszaszorítani.
- Igen. - Gyere!
Dobj egy görögdinnyét! Adok pár dolcsit, nem gáz.
Erre jó a dinnye. Régen, a felszabadulás után, a rabszolgák dinnyét árultak.
- Pontosan. - Dinnyebaba vagy.
Dinnyekirály vagyok.
Tudjátok, ha egy fekete elkezd vagyont szerezni,
tudjuk, mi következik. Kigúnyolnak minket.
Próbálják elvenni tőlünk. Megpróbálják aláásni,
csökkenteni a jelentőségét annak,
hogy önellátóak vagyunk.
Az, hogy itt látlak,
azt bizonyítja, hogy így kellene visszaszereznünk az életünket.
- Bizony. - Igen.
Mi ez? Jól néz ki.
Ez egy görögdinnye-saláta. Van piros görögdinnye, sárga görögdinnye,
lila hagyma, uborka, egy kis feta sajt,
és egy kis málnás vinaigrette.
Nem felejtettelek el.
- Köszönöm. - Isteni az illata.
- Kösz. Egészségetekre! - Kösz.
Sárga görögdinnyét eszel eperrel.
Van fekete magú sárga görögdinnyénk.
- Oké. - Jubilee-dinnyénk.
Jubilee?
Van Sugar baby.
Van a sárga húsú.
A Sangria jobb.
- Sangria? Oké. - Igen.
Ez Sangria? Az kell nekem.
Ez Jubilee, hosszú csík fut át rajta.
Az a Jubilee.
A Sugar baby kicsi, kerek és sötét.
A gazdák tanítottak meg rá,
melyik fajta milyen?
Igen, most is tanulom, mert városi gyerek vagyok.
Délen beporzóknak hívják őket. A fekete gazdákkal dolgozunk.
Leutazunk hozzájuk, és kérdezgetek tőlük.
Támogatjuk őket.
Odalent haldoklanak.
Elárverezik a földjüket, és valaki más veszi meg őket.
Erről szól ez a kampány.
Visszatérünk a fekete gazdákhoz.
Odaviszem a teherautókat. Segítünk az ültetésben.
Száz hektárnyi megművelhető földünk van.
Már gyerekként is tudtad,
hogy az utcai árusok
a harlemi reneszánszhoz tartoztak?
Van a múltadban ilyen utcai árus vonal?
Nincs. Az utcán voltam. De a rossz oldalán az utcai árulásnak.
Olyasmit adtunk el, amit nem kellett volna.
Bárcsak korábban megismertük volna ezt! Ezért teszem azt, amit teszek.
Háromszor-négyszer jártam meg a börtönt,
mire rájöttem, hogy nem kell ez nekünk.
Nagyon megtisztelő, hogy itt lehetek veled,
és rajongok a munkádért.
Példával tanítsz.
Sokakat tanítasz, és ezt ki szeretném hangsúlyozni,
mert nagyra értékelem a munkádat, haver.
- Ja. Kösz. - Köszönöm, hogy jöttél. Kösz.
- Csak így tovább! - Kösz, tesó.
Köszönöm, Cha. Köszönöm.
Élvezetes élmény volt egy harlemi lakos szemein át látni a várost,
megtapasztalni és értékelni a ma is virágzó
harlemi fekete vállalkozásokat.
A harlemi reneszánsz a művészi és kulturális önkifejezés kora volt.
Egykori sommelier-ként tudom,
hogy abból, ami a pohárban van
sokat tanulhatunk a történelmünkről.
Az 1920-as években
a zugkocsmák, a bárok és tánctermek
Harlem szubkultúrájának részei voltak.
Ezt a hagyományt ma is fenntartják
az Orange Street 67-ben, egy fekete tulajdonos által működtetett,
harlemi bárban, melynek titokzatossága a reneszánsz kori zugkocsmákat idézi.
Itt vár Karl Franz Williams tulajdonos
és a befolyásos bármixer, Tiffanie Barriere,
akit az italipar legmagasabb kitüntetéseivel díjaztak.
Az alkohol történelmi szerepéről beszélünk.
Hogy kerül a képbe Harlemben a feketék alkohollal való kapcsolata?
A harlemi reneszánsz egybeesett a szesztilalommal. Ekkoriban hatalmas
kreatív mozgalmak voltak ezen a környéken.
E. Simms Campbell volt az első publikáló fekete karikaturista.
Rajzolt egy térképet Harlem éjszakai életéről.
Nagyon részletes volt. „Tőle tudsz füvet venni.
Itt egy éjszakai klub. Hajnali kettőkor nyit.”
De a zugkocsmák nincsenek rajta.
Nincsenek a térképen, mert több mint 500 volt,
ezért könnyű volt találni egyet.
Harlemben több ilyen volt, mint a város bármely részén.
A szesztilalom éltette igazán
a harlemi reneszánszot, mert nem lehetett sehová menni,
ha szórakozni akart az ember.
A többi városrészt lezárták. A belváros leállt.
Harlemben volt éjszakai élet,
és itt voltak a menő művészek és értelmiségiek.
Éppen ebben az időszakban
délen sok csodás fekete város volt híres
a zugpiáról, vagy arról, hogy zabot,
rozst vagy kukoricát termesztettek, amiből kitűnő csempészpia lett,
amit feljuttattak északra.
Ekkor már nem voltunk rabszolgák,
szóval az volt a kérdés, mivel kereshet a fekete közösség pénzt.
Az italfőzéssel jól lehetett keresni.
Már régóta csináltuk…
Afrikában fantasztikus sörünk volt.
A szakma mesterei voltunk.
Cukornádat termesztünk, és a cukornád egyik mellékterméke
a melasz, nem?
Így született meg a rum.
Büszkék voltunk, hogy ezt magunkkal hoztuk.
- Igen. - És túléltünk.
A bennem élő déli nő puncsot csinálna.
- Pontosan. - Muszáj.
A puncs volt az első választás,
ha meghívtál magadhoz másokat, ünnepelni akartál, meglepni mást,
az örömmel teli bólé, és a fekete közösségben jelen volt a templomban,
az egyetemen, a nagymamánk házában is.
A Karib-szigetekről származom,
a Planter's Punch
a barbadosi rumos puncs a kultúránk fontos eleme.
Határozottan.
- Történelmi jelentőségű. - Az.
Tom Bullock,
aki a koktélkészítés egyik legnagyobb ismerője,
volt az első afroamerikai, aki koktélkönyvet írt.
Nem sokat tudunk Bullockról.
Úgy véljük, délről jött,
a vasútvonalon át került középnyugatra, de…
A könyv címe A tökéletes báros.
Ezek szerint isteni koktélokat készített,
és ezért nagyon tisztelem.
Megtisztelő, hogy bárosként a bárpult ezen oldalán állhatok,
az ő receptjeit készíthetem és ihatom.
Tom Bullock puncsát készítem, és ez egyben aromaterápia is.
A bár mögött nem csak a báros állt. A vendéglátósnak volt citrusa, gyümölcsei,
amit frissen hoztak be,
és sokat készítettünk, mert sok volt a munkánk.
Mielőtt egy mecénás, elnök, előadó vagy író jön a fedélzetre.
Különleges érzés, hogy olyasmit mutathatsz,
ami a stílusodról, az értékrendedről és a kertedről is vall.
Délen azt töltik, ami frissen jön a kikötőből, ezért van benne madeira bor.
Próbálom kiérezni belőle az egyes hozzávalókat,
miközben értékelem, hogy ilyen tökéletes összhangot alkotnak.
Friss gyümölcsünk van, ami istenien leves.
A citrus kiegyensúlyozza az édességet, de ezt a módszert otthonról hoztuk.
Tudtuk, hogy édes talál a savanyúhoz.
Tudtuk, hogyan kell egyensúlyba hozni.
Tudtuk, hogyan kell mutatósan tálalni.
Ösztönösen összekeverjük a hozzávalókat,
majd hagyjuk őket pihenni és összeérni.
Tiffanie, olyasmiről meséltél,
ami jóval fontosabb, mint azt hinnéd,
vagyis arról, hogy mi…
Köszönöm, kedvesem. Szóval arról, hogy az őseink szeszcsempészek voltak.
Nem ismertem a nagyapámat.
1907-ben született.
Most tudtam meg,
hogy ő nem csak egyszerűen
alkoholt szállított. Capone-nak szállított.
Ez egy izgi történet.
Megélhetési módot keresett
északon, az új lakhelyén.
A „maffiához” került,
és Capone sofőrje lett.
Volt egy kamion, amit lekapcsoltak.
Lövöldözés is volt, de élve kijutott.
- Folytasd! - Oké.
De úgy döntött, hogy ki akar szállni
a szeszszállításból.
Így lett portás,
de közben zugpiát főzött a pincében,
amit a rendőröknek adott, hogy védjék a családját.
Amikor ezt megtudtam,
rádöbbentem, milyen érdekes örökség ez,
ugyanakkor kapcsolódik ahhoz is, amit mondtál,
hogy mindig is ebben a szakmában dolgoztunk,
még akkor is, ha csak titokban tettük.
Ehhez kapcsolhatóak a helyi zugkocsmák is.
Itt megoszthattuk egymással az információkat,
az ötleteket, kapcsolatok születtek.
Ez is része az akkori kultúrának,
amire nagyon kíváncsi vagyok.
Valóban szerettünk a bárokban lenni,
igazi közösségi tér voltak a feketék számára.
Nőként is lehetett bárban ülni,
bár olyat nem lehetett látni
a 40-es és 50-es évekig.
És a fekete queer közösség is
nyíltan vállalta, hogy vannak olyanok, aki az ellenkező nemű házastárs mellett
egy azonos neművel járnak.
Ez gyakori elem az irodalomban és költészetben.
Annak rejtegetése, akik valójában lehetnénk.
Ez volt a bárokban,
amik akkoriban biztonságos, vidám hely voltak.
- Aha. - Igen.
- Igyunk! - Csirió!
Egészségünkre!
Salut.
Csirió!
A harlemi reneszánsz híres
a feketék művészi önkifejezéséről,
ugyanakkor ekkor segítettük egymást,
biztonságos helyet teremtve
a közösség építéséhez és megtartásához.
Harlemtől egy órára északra van C.J. Walker asszony kúriája,
Ő volt az Egyesült Államok első fekete nője, aki önerőből vált milliomossá,
mert hajápolási termékeket készített,
amit országszerte fekete nők adtak el fekete nőknek.
A Villa Lewaro nevű birtok
egy oázis volt, ahol lányával, A'Lelia Walkerrel
új hagyományokat és teret adtak a fekete értelmiség számára.
A'Lelia Walker olyan előadókat hívott meg, mint Zora Neale Hurston,
James Weldon Johnson,
W.E.B Du Bois és Langston Hughes.
Az összejövetelek a kreativitást és a közösséget szolgálták.
Egy nyári délután A'Lelia Bundles,
A'Lelia Walker dédunokája meghívott engem,
Alexander Smallst, Cha McCoyt,
és a nyugdíjas rádiós hírbemondót, Domb Schomburgot,
Arturo Schomburg unokáját.
Arturo fekete műveket és műtárgyakat tartalmazó magángyűjteménye
képezi a Schomburg Center alapjait.
Rendkívüli élmény, hogy mind itt vagytok ma.
Amikor 1921 júliusában A'Lelia Walker Libéria elnökének
tartott egy július negyedikei ünnepséget,
tűzijátékot néztek a teraszról,
és Ford Dabney, a kor egyik leghíresebb zenésze zenélt.
Nem hívták meg a Fehér Házba,
de meghívták a Villa Lewaróba.
Ez volt a mi Fehér Házunk.
- Ez jó. - Imádom.
A Fekete Fehér Házban lehetünk.
A csillárok nagyon hasonlítanak a Keleti szoba csillárjaira.
Igen.
Természetesen a szesztilalom alatt is buliztak.
De remek piabeszállítói voltak, és mindig isteni pezsgője volt.
Azt kell mondanom, hogy a fekete nőket ünnepelve,
és mivel ezt ma C.J. Walker házában tesszük,
nagyon találó, hogy pezsgőt iszunk.
Pontosan. És mesélnél még
A'Lelia kulináris örökségéről?
C.J. Walker Sarah Breedlove-ként született egy ültetvényen
a louisianai Deltában, 1867-ben.
Az élete során
műveletlen mosónőből
szakáccsá vált, majd hajápolási céget alapított,
több ezer nőnek adott munkát, és milliomos lett.
De a szakácsmesterség a döntő,
mert így keresett pénzt,
amivel elindította az üzletet.
És amikor már volt pénze,
szakácsokat vett fel, bulikat rendezett. Arra fekete élelmiszer-szállítókat hívott.
Később A'Lelia Walker megalapította a The Dark Tower nevű helyet.
A harlemi reneszánsz alatt legendás volt.
Ez a 136. utcai házában volt.
A legenda szerint spagettit szolgált fel
a fiatal írok első találkozóján, amin jelen volt Countee Cullen,
Langston Hughes és Wally Thurman,
és amin a The Dark Tower alapításáról beszélgettek.
Voltak mecénások, akik pénzt adományoztak,
a művészek meg befizettek évi egy dollárt,
és felfalták az összes ételt.
Ez volt a dolog lényege.
Mindketten a családotok emlékeit őrzitek,
ami jelentőséggel bírt a fekete kultúra számára.
Arturo Schomburg volt a nagyapám.
Mindent gyűjtött, aminek köze volt a fekete kultúrához.
Azt akarta, hogy mindenki megértse,
hogy a népünk jelentős mértékben hozzájárult a civil társadalomhoz,
és hogy ez fontos volt.
Többek között egy szakácskönyve is volt.
Biztos vannak benne régről hozott receptek.
Van egy levelem, amelyben Madam Walker leírja a Brunswick pörkölt receptjét.
A fagylaltkészítést. Nagyon részletes.
A fogásaik fontosak voltak neki, és az édesanyjának is.
Amikor a rabszolgákat elárverezték, az egyik kérdés az volt, tudnak-e főzni.
Erre a rabszolgatartók válaszoltak.
Nem voltak emberek, áru voltak.
A rabszolga-kereskedők megmondták,
melyikük mihez ért.
- „Jól bánik a fakanállal.” - Ez növelte az értéküket.
- Persze. - Igen.
Ahogy itt ülünk ebben a nagy kastélyban,
az első fekete nő otthonában,
aki milliomossá vált ebben az országban,
érdekelne, hogy az étel
milyen formában volt része a feketék közötti kommunikációnak,
társadalmi rangtól, státusztól,
kiváltságoktól, vagyontól és hasonlóktól függően?
Nagyon találó, hogy homárt eszünk.
Igen.
Mert a homár volt A'Lelia Walker egyik kedvenc étele.
Szeretett tenger gyümölcseit vacsorázni.
De a homár és pezsgő
különösen fontos a történet szempontjából.
1931 augusztusában egy születésnapi buliba ment,
Long Branch partjaira.
A buli egy üdülőhelyen volt.
Mint a Martha’s Vineyard-sziget. Ott nyaraltak az elnökök.
Abban a korban a tehetős fehér emberek bulijain
mindig volt egy fekete közösség is,
akik ezzel párhuzamosan főztek nekik,
takarítottak utánuk, szórakoztatták őket.
Elment a szülinapi bulira,
és a parton voltak, homárt
és csokitortát ettek, és pezsgőt ittak.
Magas volt a vérnyomása. Néhány évvel korábban agyvérzése volt,
de teljesen felépült.
De a homárral és pezsgővel teli, csodás nap után
visszament a szobájába,
majd éjszaka felébredt, és agyvérzést kapott. És meghalt.
És szomorú, hogy meghalt.
De az utolsó pillanatban is olyasmit tett, amit imádott.
Nem lazsált.
Óriási temetése volt. Több ezren megjelentek
a Howell temetkezési vállalatnál, a 138. és a 7. sugárút kereszteződésénél.
Egy autóbusz követte a Woodlawn temetőhöz.
Egy fekete pilóta, Hubert Julian,
elrepült a sír fölött, és elszórta a kedvenc virágait
a sírja és az emberek feje fölött.
Az utolsó vacsorája homárból és pezsgőből állt.
A homár az afroamerikaiaknak egyszerű fogás volt.
Olcsó volt, és a fehéreknek nem kellett.
Tehát homárt és osztrigát ettek,
mert kidobták a hálót,
és garnélarákot, meg mindent, amiért nagy árat fizetünk, azt mi fedeztük fel.
Így a garnélás búzakása ára öt dollárról 30 lett.
Ez is egy kulturális jelenség, ami hozzánk tartozik.
Gasztronómiai iskolába jártam,
ahol nagyon merev, francia
hierarchikus oktatásban részesültem.
Megtanították, mit mivel kell fogyasztani.
Ezt muszáj elkülönítenem attól,
hogy azt akarod elmagyarázni nekem,
hogy ez ma luxuscikk,
de amikor még mi árultunk homárt és osztrigát,
még hétköznapi volt.
Közösségként pedig átvesszük azt a gondolatot, hogy ez nem nekünk való.
Holott mi hoztuk létre.
Mennyi mindent eltöröltek a történelmünkből!
De hogy is tudhatná az ember, ki ő,
ha nem tudja, ki volt?
Rajtunk áll, hogy visszaszerezzük az őseink történetét.
- Az ősökre! - Az ősökre!
Csirió!
A reneszánsz idején fellendült kultúra ellenére
a második világháborúból hazatérő feketék millióit
tomboló diszkrimináció várta.
Stratégiai harcba kellett kezdenünk a szabadságunkért.
MOREHOUSE FŐISKOLA ALAPÍTVA 1867-BEN, 1951-ES ÉV
A szervezett ülések és a jól kivitelezett tüntetések által
kezdetét vette az elszámoltatás.
Atlantában volt egy alig ismert falatozó,
ahol a HBCU-hallgató aktivisták ültek,
és akiknek a történetét eddig nem ismertem.
Az erőfeszítéseik örökre megváltoztatták az ország történelmét.
A feliratot fordította: Péter Orsolya