Harlem.
På 1920-tallet var dette Det svarte Mekka for moderne svarte.
Under Flukten fra Sørstatene
flyktet svarte fra Sørstatenes raselover,
og fant sin egen vei mot friheten.
Frihet til å drømme,
frihet til å være svart,
eller bare være.
Alle som var noen, flyttet hit.
Deres ankomst satte fart på Harlemrenessansen,
et blomstrende episenter av svart kultur,
musikk, litteratur, kunst,
aktivisme og mat.
Det var deres Sørstatssjel som definerte mat fra Harlem.
Og det fortsetter den dag i dag
hos gateselgerne, spisestedene og cocktailbarene i nabolaget,
arven som lever videre etter Renessansen.
Når vi har malt det maleriet,
når vi har sunget den sangen,
så er det ikke ferdig før vi spiser.
HIGH ON THE HOG: HISTORIEN OM AFROAMERIKANSK MATKULTUR
DEN SVARTE MEKKA
Også jeg synger Amerika
Jeg er den mørke bror
De sender meg på kjøkkenet for å spise Når selskap kommer
Men jeg ler, og spiser godt Og vokser meg sterk
I morgen sitter jeg ved bordet Når selskap kommer
Ingen tør å si til meg "Spis på kjøkkenet" da
Og de får se hvor vakker jeg er
Hvor vakker jeg er
Og skam deg
Også jeg er Amerika
Da afroamerikanere forlot sine kjære i Sørstatene,
tok de med seg noe hjemmefra.
De tok med seg tradisjoner og håndverk
som skulle skape nye bånd og forretninger.
-Velkommen! -Velkommen til Charles Pan-Fried Chicken!
I årevis hadde jeg hørt historien om Harlem-legenden Charles Gabriel.
En James Beard-nominert chef og en direkte migrant fra Sørstatene
som fortsatt steker kyllingen i gamle støpejernspanner.
I dag har chef Charles og hans protesjé, chef Quie,
invitert meg til et bedre måltid utenfor menyen, som er typisk Harlem.
Chef Charles, chef Quie.
-Står til? Hyggelig. -Står til?
-Det er en ære å møte deg. Står til? -Takk for det.
Sett deg her, hvor vi har noen fat.
Vi skal servere kylling. Chef Charles, sitt. Jeg ordner.
Greit.
Godt å se deg bli servert.
-Takk. -Vel fortjent.
-Jeg er glad for å være her med dere. -Takk.
Det er leit å innrømme
at det har tatt meg så lang tid å få smake maten din,
men jeg er glad for at det endelig skjer.
Se på denne vakre tallerkenen.
-Sånn ja. -Takk.
-Bare hyggelig. -Takk.
Dette er slikt man drømmer om.
-Jeg håper du vet hva dette er. -Jeg vet akkurat hva dette er.
-Kylling og vafler, ikke sant? -Ja.
Du tar feil.
Det er Charles Pan-stekt kylling og vafler.
-Beklager. Ja. -Det er forskjellen her.
-Litt honning? -Hvorfor ikke?
Er det slik du gjør det?
-Slik gjør vi det. -Greit. Kjør på.
-Dette må på. Dette er viktig. -Ja.
Bare litte grann.
Det ser godt ut.
Perfekt.
Hva synes du? Bare bruk hendene dine.
Jeg bruker hendene.
Jøss.
Ja.
-Herregud. -Det er smaken av Charles sin pasjon.
Det tar deg tilbake til tiden da du var ute i gata og lekte.
Visste ikke hva du skulle spise. Hadde ikke noe å spise.
Det var for sent for middag. For tidlig for frokost.
Kyllingvafler var det perfekte mellommåltidet.
Dette er helt fantastisk.
Takk.
Du får aldri den typen skorpe uten steking i panne.
Jeg fikk lagd stekepannen på stålfabrikken i sør.
De lagde pannen som jeg tok med til New York.
-Hvor lenge er det siden? -Rundt 40 år siden nå.
-40 år gamle stekepanner. -Ja.
-Ja.
Jeg hadde bare en vanlig stekepanne. De var for små.
Og jeg fikk lagd denne pannen, med plass til fire av dem på komfyren.
-Og de er alle i bruk. -Ja, det er de.
Etter det fikk jeg en matbil.
Jeg var den eneste med en matbil på den tiden.
Snakker vi tidlig på 80-tallet?
80-tallet, ja.
De kjørte rundt i biler og prøvde å ta meg igjen, men kunne ikke det.
-De jagde bilen din? -Ja.
Den tjente så mye at jeg sa: "Jøss, tror jeg må åpne restaurant."
Da åpnet jeg min første restaurant.
Historien din går tilbake til North Carolina.
Fortell om barndommen din.
Jeg hadde tolv brødre og åtte søstre…
-Tolv brødre og åtte søstre? -Ja.
Vil bare sørge for at seerne får med seg det.
Tolv brødre og åtte søstre i familien.
Vi var husmenn på en gård.
Noen ganger måtte vi gå åtte kilometer til bomullsåkeren.
Vi dro klokken seks,
og kom tilbake klokken seks.
Vi kom hjem, og så måtte vi slakte en kylling.
Alle hadde en oppgave å gjøre.
Min oppgave var å snu kyllingen i pannen. Det var min jobb.
Vi hadde ikke en komfyr som dette. Vi hadde en vedkomfyr.
Moren min sa hva jeg skulle gjøre. Hun sa: "Jeg vil at du skal snu kyllingen
annethvert minutt." Så da gjorde jeg det.
Hun sa: "Du må skjære opp kyllingen, krydre den, og la den hvile i åtte timer.
Og etter åtte timer, så steker du den."
Så hver dag vi kom, hadde vi kyllingen klar til neste dag.
Så du bruker ikke noe saltlake eller kjernemelk?
Nei. Jeg bruker vanlig melk og egg.
-Det er det. Melk og egg. -Melk og egg.
Og mammas spesialkrydder som hun ga meg.
Vokste du opp med samme oppskrift?
Samme oppskrift.
Moren min ga meg oppskriften, og jeg ville få den ut.
Så dere kan få se hva som er greia.
Å holde din mors arv og oppskrifter i live.
-Savner du noen gang Sørstatene? -Nei.
Da jeg var sørpå, jobbet jeg på en melkegård.
En dag var jeg der og melket en ku da jeg veltet en bøtte med melk.
Og en fyr kom og sparket til meg.
Fordi jeg sølte ut melken.
Og han skjelte meg ut og ba meg gå hjem.
Så jeg dro hjem. Fortalte det til mamma.
Men jeg dro tilbake.
Jeg hadde ikke noe valg. Jeg dro tilbake fordi jeg trengte pengene.
Du måtte dra tilbake.
Det er snilt å si at han ble sparket.
Han ble sparket og haltet hjem.
De banket ham for å ha sølt melk ved et uhell.
Ja.
Derfor var det en velsignelse da jeg kom til New York,
fordi da kunne jeg gjøre det jeg ville.
Ikke hva andre ville jeg skulle gjøre.
Jeg følte jeg var fri.
Ja.
Chef Quie, hvordan slo du deg sammen med chef Charles?
Jeg forgudet ham hele livet. Han jobbet på Copeland.
Familien pleide å dra dit på søndager med oppsparte penger.
Jeg ba om å få jobbe med ham på kjøkkenet.
Og første gang jeg jobbet med ham
var i en kirke som ga mat til hjemløse under covid.
Fantastisk.
Og at du tar kontakt med et av dine idoler,
i en veldig vanskelig tid
når restauranter går konkurs,
og sier: "Jeg kan hjelpe deg",
det er også noe jeg legger merke til.
En del av opplevelsen av å være svart,
er at du tar noe som burde ha slått deg,
og som blir dens egen nye arv.
Det er det svarteste jeg kan tenke meg.
Det er Renessanseånden som fortsetter.
Derfor er Harlemrestaurantene våre er så viktige. Dette er historie.
Hold det gående.
Denne samtalen med dere begge er en som jeg aldri vil glemme.
Og det er en ære for meg å lære av deg.
Og jeg er takknemlig overfor deg også,
fordi du instruerer oss alle
i hvordan vi må møte opp og beskytte legendene i våre egne lokalsamfunn.
-Takk. -Så chef Quie, takk for det.
Og chef Charles.
Jeg verdsetter deg. Takk igjen.
Chef Charles er en del av en fremtredende gruppe
av vellykkede Black Harlem-bedrifter,
født fra arven etter Harlemrenessansen,
en tid da artisteriet til svarte chefer og jazzartister
smeltet sammen.
Jeg skal nå møte den anerkjente restauratøren
Alexander Smalls,
mest kjent for å gjenåpne et berømt renessanse-trendsted,
Minton's Playhouse.
Og søsterrestauranten, The Cecil.
Det er mange år siden jeg satt ved dette ettertraktede bordet.
Et sted der kunstnere og storfolk har spist.
Hei, kompis. Står til?
-Godt å se deg. -Det går bra. Godt å se deg.
-Lenge siden du har vært her. -Ja.
Hallo.
Du har vokst litt siden du var her sist.
Folk bare glemmer.
-Velkommen tilbake til Harlem. -Tusen takk. Godt å være tilbake.
-Spesielt å være her. -Takk, jeg setter pris på det.
Og dette er rett stopp,
for dette er det mest ettertraktede middagsbordet i Harlem.
Hvis vi skal ta en mimrestund,
og du skulle lese
noen av novellene og romanene fra Harlem-forfattere,
hvis du skulle se nøyere på mye av musikken.
"Gimme a pigfoot and a bottle of beer."
Gi meg en svinelabb
Og en flaske med øl
Mat var alltid…
…flettet inn i
livsstilen til svarte og brune mennesker.
Jeg elsker å tenke på
hvordan vi egentlig ikke ville hatt Renessansen uten maten vår.
Man tenker ikke på maten
på samme nivå som kunst og litteratur,
men dette var faktisk kilden til alt det.
Når vi har malt det maleriet, når vi har sunget den sangen,
når vi har gjort alt dette kreative,
så er det ikke gjort før vi spiser.
Du kan rett og slett ikke utelate det.
Der historien vår begynner, der er det.
Mange av de som migrerte fra Sørstatene
ville ha arrangert husleiefester.
De ville ha samlet seg hjemme hos hverandre,
og solgt maten de lagde.
-Og maten står i sentrum. -Maten står i sentrum.
De skapte en sosial dynamikk
i sine private leiligheter eller bosteder.
Når jeg leser om Harlemrenessansen,
og jeg leser om festene de alle hadde…
Det inspirerer meg.
Det er en så viktig del av Harlem-arven som du opprettholder.
Derfor gjør jeg det.
Så jeg har lagd noe herlig, håper jeg.
Jøss!
Herregud.
"Jøss" for mengden eller "jøss" for retten?
-Dette er mye å ta inn over seg. -Det er mye å ta inn.
Fortell meg alt.
Ok. Så det vi har her
er en svineknokegryte med limabønner.
Med gulrøtter og mais.
Og maisen er søt nå.
Noen knuste tomater, salvie, timian og rosmarin.
Røkt tynnribbe for å gi den et ekstra kick.
Ja.
-Du vil like det. -Jeg vil elske det.
Og vi har svart ris.
For det er en av favorittene mine.
I slekt med den røde risen, som er et afrikansk riskorn
som ble brakt til South Carolina, akkurat som Carolina Gold-ris.
Sett i gang.
Det er en ære å være her med deg.
-Godt å ha deg tilbake i Harlem. -Spiser mat.
-Tilbake i Harlem. -Ja.
Limabønner, svineknoker.
Du må ta hele greia.
Jeg prøver å ta hele greia. Nå krangler vi.
Jeg må ta en til som er litt mer klar for å bli tatt.
-Ja. -Se hvor stor den er.
Det krever såpass for det er ikke mye kjøtt.
-Ja. -Men det er modig.
Veldig.
Etter at den har ligget i vann en dag og så tørket,
så steker jeg dem i ovnen
i et par timer, og de blir skikkelig sprø.
De reduseres ned.
Og så legger jeg dem
i kraften jeg har laget på forhånd.
Løk og selleri og hvitløk.
Og så tilsetter jeg det, sauterer og breserer i et par timer.
Så topper vi den med litt rødvin.
-Og så har vi noe spesielt. -Det er ikke et hverdagsmåltid.
Se her.
Jeg skulle virkelig ønske at folk kunne lukte denne utrolige lukten.
Jeg vet det.
-Dette er Sørstatene på en tallerken. -Virkelig.
Liker du det?
Og kjøttet er som smør. Virkelig.
Jeg har sluttet sirkelen
med to av mine favorittretter fra barndommen.
Svin og bønner,
som er så grunnleggende i vår kultur.
Den andre er succotash.
Fordi det er min tolkning av en klassiker.
Og det er lov å tolke klassikere på nytt.
Klart. Og uansett hva denne tolkningen er, så funker det meget bra.
Særlig din historie er slik en unik og viktig bro
fra migrasjonen på 1900-tallet til dagens Harlem.
Fra South Carolina, beslutningen om å komme til Harlem,
og det som skjedde i livet ditt på den tiden.
Tanten og onkelen min, som var alt for meg,
var mentorene mine. Hun var klassisk pianist,
og hun lærte meg klassisk musikk og klassisk piano.
Onkelen min var en chef som lærte meg å drømme gjennom mat.
Han lærte meg at mat var et språk,
og at jeg kunne lære det språket og være uttrykksfull.
Men det viktigste jeg lærte, var hvem som hadde makten.
Og personen som svinger sleiva,
personen som lagde maten, hadde makten.
Og også respekten.
Og jeg visste alltid at jeg ville ha det.
Ja.
For deg var det en mellomperiode
da du var på Manhattan, men du var ikke i Harlem.
Hvordan var den perioden for deg
da du prøvde å finne din plass i verden
før du til slutt fant din plass her.
Jeg kom til New York som en ung operasanger.
Jeg hadde fått kontrakt med Houston Grand Opera
som hadde satt opp en produksjon av Porgy and Bess.
Jeg fulgte barndomsdrømmen
å være den første afroamerikanske mannlige operasangeren
som reiser verden rundt som en internasjonal stjerne.
Det var det jeg ville.
Jeg var ikke beredt på den usynlige barrieren som ventet,
at folk som ser ut som meg ikke fikk innpass.
Og jeg innså at jeg måtte gjøre endringer,
som innebar
at ikke bare måtte jeg få plass ved bordet,
men jeg måtte eie bordet.
Jeg kunne ikke eie et operahus, men jeg kunne eie en restaurant,
og jeg åpnet den første svarte gourmetrestauranten i New York
ved navn Cafe Beulah, og det endret mitt liv.
Mat var redningen
for hvordan jeg skulle bli tilfreds
med det jeg trengte å si som afroamerikansk mann.
En skapende kunstner.
Jeg elsker det du sier
når det gjelder mat som et språk som kan læres,
og bruke det språket for vårt eget avansement.
Du kan ikke samle svarte folk om du ikke har mat.
Det er et faktum.
Fordi vi er knyttet til det uttrykket.
Den utrolige tingen som folk ikke forstår om den afroamerikanske kulturen,
er at mat var valuta.
Den oppskriften som var unik,
var måten vi skapte verdi på når vi ikke eide oss selv.
-Vi eide den matretten. -Riktig.
Og den retten ga oss ikke bare verdighet og respekt,
den var valuta.
Svarte i Harlem utnyttet sine kulinariske røtter
til å skape lukrative muligheter.
Som Lillian Harris Dean, også kjent som Svinelabb-Mary,
en gateselger som solgte svinelabber
til de som savnet smaken av hjemmet de hadde forlatt.
Noe som til slutt gjorde henne til millionær.
Historier som Svinelabb-Marys, oppskriftene fra Renessansen,
og mange andre deler av vår historie er omhyggelig bevart
på Harlem Schomburg-senter for forskning i svart kultur,
under ledelse av kurator Joy Bivins,
den første kvinnelige direktøren på Schomburg-senteret på 40 år.
Når jeg tenker på Harlemrenessansen,
så tenker jeg, en, på den nye bevegelsen for svarte
og dette øyeblikket
på begynnelsen av 1900-tallet, rett etter første verdenskrig,
etter frigjøringen, etter Rekonstruksjonen.
Dette er i et nytt og urbant rom
der svarte mennesker så på seg selv og spurte:
"Hva er kulturen vår? Hva er estetikken vår?"
Vi er et forskningsbibliotek,
og arkivaren har funnet frem noen ting du kan se på,
så nå går vi til manuskriptarkivene og lesesalen for sjeldne bøker.
Flott. Jeg gleder meg.
Samme her.
Alle disse menyene og sjeldne bøkene
og kokebøkene og lignende reflekterer også kulturen.
Så vi har funnet frem noen ting til deg.
Ok.
Det er mye godsaker på dette bordet.
Det er det.
For dette kan vi egentlig takke
mange generasjoner av folk som deg
som har påtatt seg forvaltningsrollen.
Så takk for det, og for at du gjorde det mulig for oss å lære dette.
Takk.
La oss starte med det som ligger foran oss.
Her har vi Svinelabb-Marys oppskrift på svinelabber.
Dette er en verdifull oppskrift.
Det er denne som gjorde henne berømt.
Ja, dette ser…
-Jeg ble sulten nå. -Ja, jeg elsker dette.
Så hun lager faktisk sitt eget agentbyrå,
sine egne muligheter og en stor formue for seg selv.
En svart kvinne som ble født i slaveri
kommer til Harlem, og uten noen infrastruktur
begynner hun å selge de delene av grisen vi hadde tilgang til
og som vi og våre ganer er vant med.
Så jeg liker å tenke på historien hennes som et slags
lite mikrokosmos for svarte kvinner,
som bruker kjøkkenet og deres kulinariske evner
som et middel til å skape handlekraft.
Ja.
Hennes eiendomsinvesteringer var så vellykkede
at på et tidspunkt ble hennes formue anslått til 375 000 dollar.
Fra svinelabber.
Grisen har ikke sviktet oss.
Det beste er de tre siste ordene i denne oppskriften.
Det står: "Send chilisausen".
-For du må jo det? -Jeg elsker det.
Over ett århundre senere
forteller fortsatt Harlems gater historien om maten vår.
Flyttingen nordover skapte en kulturell eksplosjon
som banet vei for afroamerikansk entreprenørskap
og en ny middelklasse.
Cha McCoy er en tredje generasjon Harlem-beboer og vinkelner
som jobber over hele verden for å gjøre drikke- og serveringsbransjen
mer tilgjengelig, ansvarlig og relevant.
VINKELNER OG UTVIKLER
Vi er i en historisk gate som jeg vet litt om,
men gi oss litt mer kontekst.
Velkommen til Harlem.
Dette er Strivers' Row,
og jeg tror det viktigste her er bare å ha fotfeste
i Harlems svarte fortreffelighet.
Så hvis du var politiker,
eller musiker fra Renessansen,
eller alle som var noen, da flyttet du hit
og klatret i hierarkiet.
Det handlet ikke om sentrum. Vi ville bare komme oss til Strivers 'Row.
-Jeg hadde håpet å se en uteopptreden. -Helt klart.
Så hvorfor er folk fra Harlem
så uttrykksfulle og så veldig "Harlem"?
Hva er i vannet her? Hva skjer i Harlem?
Det er kremmerånden.
-I DNA-et, som moren min ville sagt. -Det er det.
Hvor enn jeg drar i verden,
prøver jeg alltid å være Harlem overalt.
Jeg vil se noen av stedene i nabolaget ditt.
La oss gjøre det.
Vi nærmer oss kvartalet mitt. Vi er på 139. gate,
og vi vil ha litt vannmelon.
Fra en kompis. Vi gikk på barneskolen sammen.
Greit, da ser vi på vannmelonen.
Hva skjer? Vi måtte treffe deg. Få en klem.
-Står til? Dette er Stephen. -Hyggelig.
Jeg sa det er ekte Harlem når du selger vannmeloner.
Det vil si på sommeren også.
-Stemmer. -Så hva vi har her?
Disse er fra Georgia.
-Jeg også. -Er du også fra Georgia?
Kult. Jeg har vært der en stund.
Så vi gjør alt. Vi lager juice. Vi uthuler dem, lager salater.
De lagde vannmelongelé. Det er som en snack, men det er sunt.
Og skallet inneholder mest næring.
-Den grønne delen. -Det vet jeg.
Det er mye om dette. Det er supermat.
Hvordan endte du opp med å selge meloner?
Det begynte som en salgsidé. Vi ville ikke være på gata.
Vi sa: "Vet du, jeg liker vannmeloner."
Vi sa: "Det er en god idé." Vi lærte om vannmeloner.
Det tok oss helt til Sørstatene.
Vi vokste opp i gatene. Så det å ha noe
som vil forsørge familiene våre,
en måte å holde ungene unna gatene.
Det er mye væpnet vold, så vi prøver å få det ned.
-Ja. -Kom hit.
Kast en vannmelon. Ikke tenk på pengene.
Det ordner vannmelonene. Jeg ser på slavene
som pleide å handle meloner da slaveriet opphørte.
-Akkurat. -Du er melonbabyen.
Jeg er melonkongen.
Hver gang du ser svarte folk skape en formue for seg selv,
så vet du hva som vil skje. De gjør narr av oss.
De prøver å fjerne det. De prøver å undergrave,
redusere handlekraften vår når vi kan forsørge oss selv.
Så for meg, å se deg her ute,
dette er faktisk hvordan vi burde ta tilbake historien.
-Enig. -Ja.
Hva har vi her? Ser bra ut.
Dette er en vannmelonsalat. Vi har rød vannmelon, gul vannmelon,
rødløk, agurk, litt fetaost,
og vi har en bringebærvinaigrette-dressing.
Vi har ikke glemt deg.
-Takk. -Det lukter deilig.
-Takk. Kos deg. -Takk.
Du spiser gul vannmelon, jordbær.
Vi har gule vannmeloner med svarte frø.
-Ok. -Vi har Jubilee-meloner.
Jubilee?
Så har du Sugar Babies.
Og du har gult kjøtt.
Jeg liker best Sangriaene.
-Sangria? Ok. -Ja. Sangria.
Er dette Sangriaer? Det må jeg ha.
På Jubilee ser du en lang stripe. Dette er Jubileer.
Sugar Babies er små og runde og mørke.
Er det bøndene som har lært deg om de forskjellige sortene?
Ja, jeg er på skolen nå. Jeg lærer alltid, for jeg er bygutt.
De kalles pollinatorer i sør. Vi handler med de svarte bøndene.
Vi drar til de svarte bøndene, og så spør jeg dem.
Og vi viser støtte til dem.
De dør der nede.
Og jorda deres selges på auksjon, og så kjøper noen andre dem.
Det er det dette handler om.
Å dra tilbake, få kontakt med de svarte bøndene.
Jeg tar lastebilene dit. Vi hjelper dem å plante.
Vi har 400 mål land vi må dyrke.
Visste du da du vokste opp
at gateselgere
var en del av Harlemrenessansen?
Er du tilknyttet historien om folk som selger mat på gata?
Nei, jeg var på gatene. Jeg var i feil del av gatesalg.
Vi solgte noe vi ikke skulle selge.
Burde blitt introdusert for det for lengst.
Derfor gjør jeg det jeg gjør.
Jeg havnet i fengsel tre, fire ganger
før jeg innså at vi trenger ikke det lenger.
Jeg føler meg beæret over å være her med deg,
og jeg er fan av arbeidet ditt.
Du lærer meg i sanntid.
Du underviser mange andre, så jeg vil nevne det
og si at jeg setter pris på jobben din.
-Det setter jeg pris på. -Takk.
-Fortsett slik. -Takk, broder.
Takk, Cha.
Det var en fryd å se byen gjennom øynene til en innfødt i Harlem,
og å se og verdsette den svarte virksomhetens ånd,
som fortsatt blomstrer i Harlem i dag.
Harlemrenessansen var en tid med dypt kunstnerisk og kulturelt uttrykk.
Som tidligere vinkelner
vet jeg at det som er i glasset
kan lære oss mye om vår historie.
Gjennom 1920-tallet
var speak-easyer, klubber og dansesteder
en del av subkulturen i Harlem.
Den arven holdes i live i dag
i 67 Orange Street, en lokal svart-eid bar i Harlem
med en underjordisk mystikk som ligner på Renessansens speak-easyer.
Jeg snakker med eier Karl Franz Williams
og den innflytelsesrike drinkmikseren Tiffanie Barriere,
som har vunnet noen av bransjens høyeste utmerkelser,
om alkoholens rolle i historien vår.
Hvor kommer vi inn i Harlem, i den svarte åndens tradisjon?
Forbudstida klaffer med Harlemrenessansen.
Det var en tidsperiode da et enormt utbrudd
av kreativ energi kom ut av dette området.
E. Simms Campbell var den første publiserte svarte tegneserieskaperen.
Han lagde et kart kalt et nattelivskart over Harlem.
Og han er svært beskrivende. "Her har vi tjall-mannen.
Her ligger en nattklubb. Den åpner klokka to."
Det som ikke er på kartet er speak-easyene.
De er ikke på kartet fordi det er over 500 av dem,
så det er ikke noe problem å finne en.
Det var flere speak-easyer i Harlem enn i noen annen del av byen.
Forbudstiden var bakgrunnen for lyset og ilden
bak Harlemrenessansen, for nå var det egentlig ikke
noen bra steder å gå ut og hygge seg lenger.
Resten av byen var i lockdown. Sentrum var stengt.
I Harlem fortsatte nattelivet,
med alle de fremste kunstnerne og intellektuelle
som allerede var her.
På akkurat det tidspunktet dette skjer,
var det mange vakre svarte byer i sør
som var kjent for illegal whiskey, for å dyrke havre
eller rug eller mais for å lage noe av den beste whiskeyen noensinne
og muligens få sendt det nordover.
Vi var ikke lenger slaver,
så det handler om hva det svarte samfunnet kan gjøre for å tjene penger.
Og tappet du alkohol, så tjente du veldig godt med penger.
-Vi har gjort dette siden… -Vi lagde fantastisk øl i Afrika.
Vi var allerede mestere i ølbrygging.
Vi dyrker sukkerrør, og et av biproduktene
av å lage sukker fra sukkerrør er melasse.
Det er begynnelsen på rom.
Jeg tror det er stolthet å ta med hjem til dette hjemmet.
-Ja. -Og overleve.
Sørstatskvinnen i meg må lage en punsj.
-Absolutt. -Jeg må bare.
Punsjen har vært samlingspunktet,
"Kom hjem til meg, jeg har noe til dere"
en bolle med godsaker i lang tid,
og i det svarte samfunnet har vi sett det i kirken.
Det er på college. Det er hos bestemor.
Familien min er fra Karibia, og Planter's Punch,
Bajan Rum Punch, alle de er viktige deler av våre kulturer.
Helt klart.
-Det er mye historie her. -Ja.
Tom Bullock, som er en av de viktigste
svarte akademikerne innen cocktailstipend.
Han skrev den første utgitte cocktailboken av en afroamerikaner.
Vi vet ikke mye om historien hans.
Vi tror han var fra Sørstatene,
og at han har kommet langs jernbanelinjene til Midtvesten.
Og boka heter The ideal bartender.
Dette betyr at du lager noen av de beste cocktailene,
uten tvil, og den typen respekt,
å bli sett over baren gjør meg ydmyk over å være bartender,
og å lage og drikke hans drinker.
Tom Bullocks punsj, som jeg lager nå, gir deg litt aromaterapi.
Det var ikke bare bartendere bak baren,
matleverandører hadde ingredienser som sitrus og frukt,
ferske varer fra båten,
og lage det i store mengder, for vi har mye å gjøre.
Det er før en konstituent, president, taler eller forfatter kommer innom.
Det er spesielt å ha noe å vise frem,
ikke bare stilen og etiketten din, men hvor frisk hagen din er.
Sørstatene serverer det som kommer inn fra havnen,
derfor har jeg i litt Madeira-vin.
Jeg prøver å smake hver enkelt komponent,
mens jeg setter pris på at den er perfekt blandet.
Vi har fersk frukt med nydelige safter.
Sitrusen balanserer søtheten,
men dette er en metode som vi vet kommer hjemmefra.
Vi kjente straks til søtt og surt.
Vi visste når vi måtte si at dette må balanseres.
Vi visste også å servere den ordentlig.
Vi kan blande disse ingrediensene uten problemer,
og la det hvile så alt kan stue.
Tiffanie, du snakket om noe
som var enda mer relevant enn du innså,
da du snakket om at vi var
etterkommerne av spritsmuglerne.
Jeg fikk aldri møtt bestefaren min.
Han ble født i 1907.
En av tingene som jeg nettopp har fått vite
var at han var ikke bare
i bransjen med å flytte alkohol rundt,
for Capone.
Så dette er en sprø historie.
En gang leter han etter en måte å tjene til livets opphold
på det nye stedet i nord.
Han kommer i kontakt med "mafiaen"
og er sjåfør for Capone.
Og så er det en lastebil som blir avskåret.
Det er en skuddveksling. Han kommer seg unna i live.
-Kom igjen. -Ok.
Men så finner han ut at han vil ut av distribusjonsbransjen.
Og det var det som førte til at han ble portør,
men han lagde også hjemmebrent i kjelleren,
for politiet som beskyttelse for familien.
Da jeg fant ut dette, malte det en tidsepoke for meg,
med denne svært fargerike arven,
men det er veldig relevant for det du snakker om,
som er at vi har alltid hatt denne jobben,
selv når jobben var under jorden.
Og speak-easyene her oppe var også sånn.
Det var et sted hvor vi kunne dele informasjon,
dele ideer og knytte kontakter.
Det er også en del av kulturen på den tiden som jeg er nysgjerrig på.
Barer har vært det rommet som vi vil de skal være,
det trygge fellesrommet, spesielt for de svarte.
Om det var en kvinne som satt i en bar,
selv om vi ikke så kvinner på bar
før på 40- og 50-tallet.
Og selv i det svarte homsemiljøet,
helt åpent, og folk som er gift med motsatt kjønn
mens de dater noen av samme kjønn på si.
Vi ser mye av det i litteraturen, og til og med i poesi,
som bare skjuler historien om hvem du kan være.
Det skjedde i baren,
men det var til tider et trygt og morsomt sted.
-Ja. -Ja.
-Skål for det. -Salut.
Salut til det.
Salut.
Skål.
Så mye som Harlemrenessansen med rette feires
for svartes kunstneriske uttrykk,
så var det også en tid da vi snudde oss til hverandre
og skapte trygge rom
for å bygge og bevare fellesskap.
En time nord for Harlem ligger herskapshuset til madam C.J. Walker,
den første svarte kvinnen i USA som ble en selvskapt millionær,
som hun ble ved å lage hårprodukter,
solgt direkte til og av svarte kvinner over hele landet.
Eiendommen, ved navn Villa Lewaro,
var en oase hvor hun og datteren, A'Lelia Walker,
skulle bygge en ny arv og lekeplass for svart fortreffelighet.
A'Lelia Walker hadde arrangementer med artister som Zora Neale Hurston,
James Weldon Johnson,
W.E.B. Du Bois og Langston Hughes.
Disse arrangementene inspirerte kreativitet og fellesskap.
På en sommerettermiddag har A'Lelia Bundles,
tippoldebarnet til A'Lelia Walker, invitert meg,
Alexander Smalls, Cha McCoy,
og pensjonert radioprogramleder Dean Schomburg,
barnebarnet til Arturo Schomburg,
mannen hvis private samling av svart kunst og gjenstander
ble grunnlaget for Schomburg-senteret.
Det er så spesielt å ha deg i dette rommet.
Da A'Lelia Walker hadde en 4. juli-fest
for Liberias president i juli 1921,
var det fyrverkeri ute på terrassen
og livemusikk med Ford Dabney,
som var en av æraens store orkesterledere.
Han ble ikke invitert til Det hvite hus,
men han ble invitert til Villa Lewaro.
Så dette var vårt Hvite hus.
Jeg liker det. Føles som om vi er i det svarte Hvite hus.
Lysekronene ligner på lysekronene i Østrommet.
Ja.
Hun holdt selvfølgelig fester under forbudstiden.
Men hun hadde alltid en god leverandør, og alltid den beste champagnen.
Og jeg vil si at med all den Svarte kvinnes magi
som vi feirer her i dag i madam C.J. Walkers hus,
så er det helt logisk at vi drikker champagne.
Nettopp. Kan du fortelle oss mer om A'Lelias kulinariske arv?
Madam C.J. Walker, født Sarah Breedlove på en plantasje
i Delta, Louisiana, i 1867,
opplevde i sitt livsløp å gå fra å være
en uutdannet vaskedame,
som deretter ble kokk, som deretter startet et hårpleieselskap
og ansatte tusenvis av kvinner og ble millionær.
Men nøkkelen her er kokken,
for det var slik hun tjente penger på si
da hun startet virksomheten sin.
Og da hun begynte å ha penger,
ansatte hun selvsagt kokker, og da hun kunne ha fester,
brukte hun svarte leverandører.
Senere startet A'Lelia Walker et sted kalt The Dark Tower.
Det ikoniske Harlemrenessanse-stedet.
Det var i huset hennes på 136th Street.
Og det er velkjent at hun serverte spagetti
da hun hadde det første møtet i en gruppe
av unge forfattere, deriblant Countee Cullen,
Langston Hughes og Wally Thurman,
da de snakket om å skape The Dark Tower og hva det skulle være.
De hadde støttespillere som donerte penger,
og så kunne kunstnerne bli med for én dollar i året,
og bare spise all maten.
Og det var egentlig konseptet.
Dere kommer begge fra en arv
med egne familiers historie med katalogisering av svart kultur.
Arturo Schomburg var bestefaren min.
Han samlet på alt som hadde med svart kultur å gjøre.
Han ville sørge for at alle forsto
at vi som folk hadde gitt betydelige og viktige bidrag til samfunnet.
Og blant de tingene han foreslo, var en kokebok.
Det er noen oppskrifter som gikk i arv.
Jeg har et brev der madam Walker beskriver Brunswick-stuing.
Hvordan lage iskrem. Og det er så mange detaljer.
Maten betyr virkelig noe for henne, og for moren hennes også.
Da de hadde slaveauksjoner,
ble de ofte spurt: "Kan du lage mat?"
Slaveeierne svarte på spørsmålet.
De var jo ikke folk. De var husdyr.
Slavemeglerne som solgte dem,
ville fortelle deg hva de kunne gjøre.
"Hun er flink på kjøkkenet." -Det økte verdien av dem.
-Absolutt. -Ja.
Når vi sitter her i dette storslåtte herskapshuset,
og vi er hjemme hos den første svarte kvinnen
som noen gang ble millionær i dette landet,
så lurer jeg på hvordan mat
ble brukt til å kommunisere til svarte
rundt klasse, tilgang,
privilegier, overdådighet og andre ting.
Det er så perfekt at vi har hummer.
Ja.
Fordi hummer var en av A'Lelia Walkers favoritter.
Hun likte å ha sjømatmiddager.
Men hummer og champagne,
den kombinasjonen, er spesielt viktig i historien hennes.
Hun dro på en bursdagsfest i august 1931
på stranden i Long Branch.
Det var et av de feriestedene.
Som Martha's Vineyard nå. Presidenter tilbragte sommeren der.
Og når enn rike hvite mennesker samlet seg
i den delen av århundret, var det alltid et svart fellesskap
som var parallelt, fordi noen måtte lage mat for dem.
Noen måtte vaske for dem. Noen måtte underholde dem.
Hun dro på bursdagsfesten,
de var på stranden og hadde hummer, sjokoladekake og champagne.
Hun hadde høyt blodtrykk. Hun hadde hatt slag noen år tidligere,
selv om hun var frisk nå.
Men etter denne fantastiske dagen med hummer og champagne
kom hun tilbake til hytta si,
og våknet midt på natten og fikk et slag. Og døde.
Og det er trist at hun døde.
Men hun gjorde noe hun elsket frem til siste øyeblikk.
Hun dvelte ikke.
Begravelsen hennes var stor. Tusenvis av mennesker
kom forbi Howell Begravelsesbyrå
på 138th og 7th Avenue.
En bilkortesje fulgte med til Woodlawn kirkegård.
En svart pilot, Hubert Julian,
fløy over graven og slapp favorittblomstene hennes
ned på graven som alle menneskene sto rundt.
Men hummer og champagne var hennes siste måltid.
Hummer var en helt ordinær rett for afroamerikanere.
Det var billig, og de hvite var ikke interessert.
Så de spiste hummer og østers
fordi du bare kan kaste ut nettet
og få alt dette som vi nå betaler grovt for,
fordi det ble oppdaget av overklassen.
Så reker og grits går fra fem dollar per tallerken til tretti.
Dette er et kulturelt fenomen som er en del av hvem vi er.
Som en som gikk på kulinarisk skole
med en veldig stiv, fransk,
hierarkisk utdannelse som forteller meg:
"Dette passer med det, og ditt med datt",
så må jeg bare skille det
fra det faktum at dere prøver å fortelle meg
at dette er en snobbegjenstand nå,
men da vi spiste hummer og østers,
så var det helt ordinært.
Og så internaliserer vi det
som et fellesskap og tror det ikke er for oss.
Når det faktisk er vi som skapte det.
Så mye av historien vår har blitt undertrykt.
Men hvordan kan et folk vite hvem de er
hvis de ikke vet hvem de har vært?
Det er opp til oss å ta tilbake våre forfedres historier.
-Til forfedrene. -Til forfedrene.
Skål.
Til tross for den pulserende kulturen som ble etablert under Renessansen,
kom millioner av svarte hjem fra andre verdenskrig
til voldsom diskriminering.
Dette var tiden for en strategisk kamp for våre friheter.
GRUNNLAGT 1867 - '51-KLASSEN
Fra organiserte planleggingsmøter til gjennomførte protester,
var det en ansvarlighetsbølge i emning.
I Atlanta var det et lite kjent lunsjsted
under ledelse av en gruppe aktivister fra HBCU,
med historier jeg ikke hadde hørt før nå.
Deres innsats endret historiens gang i USA for alltid.
Tekst: Geir Amundsen