Harlem.
På 1920-talet
var det ett svart mecka för de nya mörkhyade.
Under den stora migrationen
rymde svarta sydlänningar från Jim Crows klor
och stakade nu sin egen väg mot friheten.
Friheten att drömma,
friheten att vara svart
eller att bara vara.
Alla av betydelse flyttade hit.
Deras ankomst eldade på Harlemrenässansen,
en blomstrande kärna av svart kultur,
musik, litteratur, konst,
aktivism och mat.
Deras sydliga själ definierade Harlemköket.
Något som fortsätter än idag
hos gatuförsäljare, matställen och cocktailbarer i grannskapet,
samtliga levande arv från renässansen.
När vi har målat tavlan,
när vi har sjungit skiten ur sången,
är det inte klart förrän vi äter.
HUR DET AFROAMERIKANSKA KÖKET FÖRÄNDRADE USA
SVART MECKA
"Även jag sjunger Amerika.
Jag är den mörkare brodern.
De skickar mig att äta i köket när det kommer gäster.
Men jag skrattar, äter gott och blir starkare.
I morgon är jag vid bordet när gästerna kommer.
Då kommer ingen våga säga: 'Ät i köket'.
Dessutom får de se hur vacker jag är.
Hur vacker jag är.
Och skämmas.
Även jag är Amerika."
När afroamerikaner lämnade sina närståendes trygghet i södern,
tog de med sig delar av hemmet.
De tog traditioner och hantverk
som skulle komma att skapa nya band och verksamheter.
Välkomna till Charles pannfriterade kyckling!
I åratal har jag hört berättelsen om Harlemlegenden Charles Gabriel.
En James Beard-nominerad kock och en direkt migrant från södern
vars kyckling fortfarande friteras i gamla gjutjärnspannor.
Idag har kock Charles och hans skyddsling, kock Quie,
bjudit in mig på en söt och salt meny från Harlem.
Kock Charles, kock Quie.
-Vilket nöje. -Hur är det?
En ära att träffa dig.
-Det uppskattar jag. -Hur är det?
Sätt dig, maten väntar.
Vi har lagat kyckling. Jag serverar.
Sätt dig, kock Charles.
Okej.
Vad härligt att se dig serveras.
-Tack. -Du förtjänar det.
Det är kul att vara här med dig.
Tack.
Det är tråkigt
att jag inte har ätit din mat tidigare,
men jag är glad att det äntligen är dags.
Vilken vacker tallrik.
Tack.
Det här är vad drömmar är gjorda av.
Du vet vad det här är.
Jag vet exakt.
-Kyckling och våfflor, visst? -Ja.
-Jag vet… -Fel!
Det är Charles pannfriterade kyckling och våfflor.
-Ursäkta mig. Ja. -Det är skillnaden.
-Lite honung? -Varför inte.
-Absolut. -Äter ni så?
-Det är så vi äter. -Okej. Då kör vi.
-Det är ett måste. -Ja.
Bara lite grann.
Det ser gott ut.
Perfekt.
Ät med händerna, du är hemma.
Jag använder händerna. Härligt.
Jösses.
Ja.
-Herregud. -Det är smaken av Charles kärlek.
Man tas tillbaka till tiden när man spelade.
Ute i dammet. Man visste inte vad man skulle äta.
Det var för sent för middag.
För tidigt för frukost.
Kycklingvåfflor var ett perfekt mellanmål.
Det här är fantastiskt.
Tack.
Man får inte den ytan utan att pannfritera.
Jag fick låta stekpannan tillverkas på stålverket nere i södern.
De gjorde min stekpanna. Jag tog den till New York.
När var det?
Det var för 40 år sen.
Fyrtioåriga stekpannor.
-Ja. -Ja.
Jag hade bara en vanlig stekpanna. De var för små.
Jag lät tillverka denna så att fyra precis fick plats på spisen.
Och alla är kvar?
Japp.
Sen skaffade jag en skåpbil.
Då var jag den enda där ute med en matbil.
Jaså? Det var på tidigt 80-tal?
Ja, 80-talet.
De körde runt i bilar för att komma ikapp mig,
utan att lyckas.
-Jagade din bil? -Ja.
Jag tjänade mycket och tänkte: "Jag får nog öppna en restaurang."
Då öppnade jag min första.
Din historia börjar i North Carolina.
Berätta om din barndom.
Jag hade tolv bröder och åtta systrar.
-Tolv bröder och åtta systrar? -Ja.
Jag vill att alla hörde det.
Tolv bröder och åtta systrar.
Vi var arrendejordbrukare.
Ibland var vi tvungna att gå åtta kilometer till bomullsfältet.
Vi gick klockan sex
och kom tillbaka klockan sex.
När vi kom hem fick vi slakta en höna.
Alla hade en syssla att göra.
Min var att vända kycklingen i pannan. Det var min syssla.
Vi hade inte en sån här spis. Vi hade en vedspis.
Mamma instruerade mig.
Hon sa: "Jag vill att du vänder kycklingen
med jämna mellanrum." Så det gjorde jag.
Hon sa: "Skär alltid kycklingen,
krydda och låt den stå i åtta timmar.
Efter åtta timmar steker du."
Så varje dag när vi kom hem
gjorde vi redo kycklingen för nästa dag.
Så du använder inte saltlag?
Inget med kärnmjölk?
Nej, bara vanlig mjölk och ägg.
Mjölk och ägg.
Och mammas speciella kryddor som hon gav mig att använda.
Växte du upp med exakt samma recept?
Samma recept.
Min mamma gav mig receptet och jag ville dela med mig.
Så att ni kan se hur det är.
Det håller din mammas arv och recept vid liv.
Saknar du södern ibland?
Nej.
När jag var i södern jobbade jag på en mjölkgård.
En dag mjölkade jag en ko och välte en spann med mjölk.
Då kom en kille och sparkade på mig.
För att jag spillt mjölken.
Han kallade mig fula ord och sa åt mig att åka hem.
Jag åkte hem. Berättade för mamma.
Men jag åkte tillbaka.
Jag hade inget val, för jag behövde pengarna.
Du var tvungen.
Jag åkte tillbaka.
"Sparkad" är milt uttryckt.
Han blev sparkad på och haltade hem.
Han misshandlades över spilld mjölk.
Ja.
Att komma till New York
var därför en välsignelse, för jag kunde göra vad jag ville.
Inte vad någon annan ville.
Jag kände mig fri.
Ja.
Kock Quie,
hur kom du i kontakt med kock Charles?
Jag avgudade honom. Han jobbade på Copeland's.
Min familj åkte dit på söndagar när vi hade sparat pengar.
-Ja. -Jag ville jobba med honom i köket.
Första gången jag gjorde det
var ett jobb med en kyrka som gav mat till hemlösa under covid.
Fantastiskt.
Och att du tog kontakt med en av dina idoler
under en mycket svår tid,
då restauranger sattes i konkurs,
och sa: "Jag fick dig."
Det är också något jag är uppmärksam på.
En del av att vara svart
är att man tar något som borde ha besegrat en
och gör det till ett nytt arv.
Det är fan det svartaste jag kan tänka mig.
Renässansandan lever vidare.
Harlemrestaurangerna är viktiga, för de är historia.
Låt den fortsätta.
Det här samtalet med er
är ett som jag aldrig kommer att glömma.
Det är en ära att få lära mig av er.
Och jag är så tacksam mot dig också, min bror,
för du instruerar oss alla
att vi måste kliva fram och skydda
legenderna i våra egna samhällen.
-Tack. -Kock Quie, tack för det.
Och kock Charles.
-Jag uppskattar dig. Tack igen. -Tack.
Kock Charles är med i en framstående skara
framgångsrika, svarta Harlemföretag,
födda ur arvet från Harlemrenässansen,
en tid då svarta kockar och jazzartister
sammanfogades.
Jag är på väg till den kända restauratören
Alexander Smalls,
mest känd för att ha återöppnat ett hett ställe från renässansen,
Minton's Playhouse.
Och dess systerrestaurang, Cecil.
Jag har inte suttit vid detta eftertraktade bord på åratal.
En plats där konstnärer och dignitärer har ätit.
Hej, kompis. Hur är det?
-Kul att ses. -Det är bra.
-Det var länge sen du var här. -Ja.
Hej.
Du har växt några centimeter sedan sist.
Inte en chans.
Välkommen tillbaka.
Tack. Det känns bra att vara tillbaka.
-Särskilt här. -Jag vet, tack. Det uppskattar jag.
Och det här är rätt hållplats,
för det är det mest eftertraktade middagsbordet i Harlem.
Om man tar en promenad längs minnenas boulevard
och läser
några av Harlemförfattarnas verk.
Om man tittar noga på mycket av musiken.
"Gimme a Pigfoot and a Bottle of Beer"
Ge mig en grisfot
Och en flaska öl
Maten var alltid…
…sammanflätad med
mörkhyade människors livsstil.
Jag älskar att tänka på
att vi inte hade fått
någon renässans utan vår mat.
Man ser inte riktigt på mat
på samma nivå som konst och litteratur,
men den var källan till allt detta.
När vi målat tavlan, när vi har sjungit skiten ur sången,
när vi har gjort allt sånt kreativt,
är det inte klart förrän vi äter.
Man kan inte utelämna det.
Det är där vår historia börjar.
För många av dem som flyttade från södern
anordnade man hyresfester.
De samlades i varandras hem
och sålde mat de lagat.
-Och maten står i centrum. -Maten står i centrum.
De skapade en social dynamik
i sina privata lägenheter eller bostäder.
När jag läser om Harlemrenässansen
och festerna de anordnade…
…blir jag inspirerad.
Det är en så viktig del av Harlems arv
som du bevarar.
Det är motivationen.
Jag har lagat något utsökt, hoppas jag.
Wow!
Herregud.
"Wow" över mängden eller rätten?
-Det här är mycket att ta in. -Det är mycket att ta in.
Berätta allt.
Det vi har här
är en fläskläggsgryta med limabönor.
Med morötter, majs.
Och majsen är söt just nu.
Krossade tomater, salvia, timjan, rosmarin.
Rökt sidfläsk för att ge den extra skjuts.
Ja.
-Du lär gilla det. -Jag lär älska det.
Och vi har svart ris.
Det är en av mina favoriter.
Kusin till det röda riset, som är ett afrikanskt ris
som togs till South Carolina, precis som Carolina Gold-sorten.
Då hugger vi in.
Det är en ära att vara här med dig.
-Kul att du är tillbaka. -Och äta din mat.
-Tillbaka i Harlem. -Ja.
Limabönor, fläsklägg.
Du måste ta hela. Den är stor.
Jag försöker ta hela. Vi bråkar lite.
Jag får ta en som är lite mer villig att tas.
-Ja. -Vad stor den är.
Det krävs, för det är inte mycket kött.
-Precis. -Men det är djärvt.
Mycket.
När jag har blötlagt den i ett dygn och torkat den,
ugnsbakar jag den
i ett par timmar så att den blir riktigt krispig.
Den reduceras.
Sen lägger jag den
i fläskfonden som jag har förberett.
Lök, selleri och vitlök.
Sen lägger jag till den, sauterar och steker i ett par timmar.
Jag avslutar med lite rödvin.
-Då får vi nåt speciellt. -Det är inte en vardagsrätt.
Titta på det här.
Jag önskar att folk kunde känna doften.
Jag vet.
-Det här är södern på en tallrik. -Verkligen.
Gillar du det?
Köttet är verkligen som smör.
Jag har slutit cirkeln
för två favoriträtter från min barndom.
Fläsk och bönor,
som är så grundläggande i vår kultur.
Den andra är succotash.
För det är min omtolkning av en klassiker.
Och vi får omtolka klassiker.
Självklart. Och vad den här tolkningen än är
så funkar den verkligen, så…
Din berättelse är verkligen
en unik och viktig brygga från 1900-talets migration
till dagens Harlem.
Från South Carolina, beslutet att komma till Harlem
och vad som hände i ditt liv på den tiden.
Min faster och farbror, som var mitt allt,
var mina mentorer. Hon var klassisk pianist
och lärde mig klassisk musik och klassiskt piano.
Min farbror var en kock som lärde mig att drömma genom mat.
Han lärde mig att mat var ett språk
och att jag kunde lära mig det språket och uttrycka mig.
Men det viktigaste var vem som hade makten.
Och den med sleven,
den som lagade maten, hade makten.
Och dessutom respekten.
Jag har alltid vetat att jag ville ha det.
Ja.
För dig fanns det en mellanperiod
då du var på Manhattan, men inte i Harlem.
Hur var den perioden var för dig,
när du försökte hitta din plats i världen
innan du till slut fann din plats här?
Jag kom till New York som ung operasångare.
Jag hade i princip fått kontrakt med Houston Grand Opera,
som hade skapat en produktion av Porgy och Bess.
Jag följde barndomsdrömmen
om att bli den första afroamerikanska manliga operasångaren
att resa världen över som en internationell stjärna.
Det var målet.
Vad jag inte visste var att ett glastak väntade mig.
Personer med mitt utseende var inte tillåtna.
Jag insåg att jag var tvungen att göra ändringar.
Att jag i princip
inte bara behövde en plats vid bordet,
utan behövde äga bordet.
Jag kunde inte äga operahus, men väl en restaurang,
Jag hade den första afroamerikanska finrestaurangen i New York.
Den hette Café Beulah och förändrade mitt liv.
Mat var räddningen
för hur jag skulle tillfredsställa
det jag behövde säga som afroamerikansk man.
En kreatör. En konstnär.
Jag älskar det du säger
om mat som ett språk
att lära sig och använda
för att gå framåt.
Man kan inte ha en sammankomst med svarta utan mat.
Helt rätt.
För vi är bundna till det uttrycket.
Det fantastiska som folk inte förstår
om afroamerikansk kultur
är att mat var valuta.
Det unika receptet
var vårt sätt att skapa värde när vi inte ägde oss själva.
-Vi ägde den rätten. -Ja.
Och den rätten gav oss inte bara värdighet och respekt.
Den var valuta.
Svarta människor i Harlem nyttjade sina kulinariska rötter
för att skapa lukrativa möjligheter.
Som Lillian Harris Dean, även känd som Grisfot-Mary,
en gatuförsäljare som sålde grisfötter
till dem som ville känna den nostalgiska smaken av vad de lämnat.
En verksamhet hon blev miljonär på.
Berättelser som Grisfot-Marys, recepten från renässansen
och många andra delar av vår historia bevaras med omsorg
på Harlem Schomburg Center för forskning om svart kultur,
lett av intendenten Joy Bivins,
den första kvinnliga chefen på Schomburg Center på 40 år.
När jag tänker på Harlemrenässansen
tänker jag på de nya mörkhyades rörelse
och just den här tidpunkten
i början av 1900-talet, strax efter första världskriget,
efter frigörelsen och rekonstruktionen.
Det var i en ny miljö, en stadsmiljö,
där svarta personer frågade sig själva:
"Vad är vår kultur? Vad är vår estetik?"
Vi är ett forskningsbibliotek
och arkivarien har tagit fram några saker åt dig.
Vi ska till i manuskriptarkivet och rummet för sällsynta böcker.
Toppen. Jag längtar.
Jag med.
Alla dessa menyer, sällsynta böcker
kokböcker och sånt som verkligen speglar kulturen.
Vi har samlat några saker åt dig här.
Okej.
Här finns många intressanta saker.
Ja.
Det här är tack vare
alla de generationer av människor som du själv,
som har axlat förvaltarrollen.
Jag tackar dig för det och att du möjliggör denna bildning.
Tack.
Vi börjar med det som ligger framför oss.
Här har vi Grisfot-Marys recept på grisfötter.
Det är ett uppskattat recept.
Det är vad som gjorde henne berömd.
Ja, det verkar…
-Jag blir hungrig. -Jag älskar det här.
Så hon skapade sin egen handlingskraft,
sina egna möjligheter och sin egen rikedom.
En svart kvinna som föddes förslavad
kommer till Harlem, och utan infrastruktur
lyckas hon börja sälja
de delar av grisen vi hade tillgång till
och som var bekanta för oss och våra smaklökar.
Jag gillar att se
på hennes berättelse
som en typ av mikrokosmos för svarta kvinnor
som använder köket och sina kulinariska färdigheter
för att skapa handlingskraft.
Ja.
Hennes äventyr i fastighetsbranschen
var så lyckade att hennes innehav uppskattades till 375 000 dollar.
På grisfötter.
Grisen har verkligen stött oss.
De tre sista orden i receptet är bäst.
Det står: "Skicka den starka såsen."
-För det måste man ju. -Jag älskar det.
Över ett sekel senare
berättar Harlems gator fortfarande vår mats historia.
Flytten norrut skapade en kulturell explosion
som beredde väg för afroamerikanskt entreprenörskap
och en ny medelklass.
Cha McCoy är en tredje generationens Harlembo och sommelier
som jobbar över hela världen
för att göra dryckes- och besöksnäringen
mer tillgänglig, ansvarsfull och relevant.
Vi är på en historisk gata jag knappt känner till,
men du kan väl berätta mer.
Välkommen till Harlem.
Det här är Strivers' Row,
och jag tror att det viktigaste här är att känna kopplingen
till Harlems svarta förträfflighet.
Om man var politiker,
musiker under renässansen,
alla av betydelse flyttade hit
för att stiga i samhället.
Vi ville inte till stadskärnan,
utan till Strivers' Row.
-Jag hade hoppats på en verandaspelning. -Absolut.
Varför är människor från Harlem
så uttrycksfullt och unikt Harlem?
Vad finns i vattnet? Vad sker i Harlem?
Det är skojarens anda.
-Det är i dna:t, hade mamma sagt. -Ja.
Överallt i världen
ser jag alltid till att jag se Harlem ut.
Jag vill se några av ställena i ditt grannskap.
Då gör vi det.
HARLEMS MARKNAD
Snart kommer mitt kvarter. Vi är på 139:e gatan
för att köpa vattenmelon.
-Vattenmelon. -Från en polare.
Vi gick i skolan ihop.
Vi ska titta på vattenmelon.
Läget? Vi var bara tvungna att träffa dig.
Läget? Det här är Stephen.
Kul att träffas.
Vid vattenmelonståndet är man officiellt i Harlem.
Det betyder även sommartid.
-Helt rätt. -Berätta vad vi har här.
De är från Georgia.
-Vi åker dit… -Jag med.
Är du därifrån?
Okej. Jag ska ner dit snart.
Vi gör allt med dem. Juice, skålar. De gör sallader med dem.
De var först att göra geléskal. Det är som ett nyttigt mellanmål.
Skalet har mest näring i sig.
-Den gröna delen. -Det visste jag.
Det finns mycket. Det är supermat.
Varför började du sälja meloner här?
Det var en sidogrej. Vi ville inte vara på gatan.
Vi sa: "Vi gillar vattenmeloner.
De ger bra avkastning." Vi började lära oss om dem,
vilket tog oss tillbaka till södern.
Vi växte upp på gatorna, så att ens ha något
som försörjer våra familjer
och låter ungarna undvika gatan.
Vapenvåldet är utbrett, så vi försöker minska det.
-Ja. -"Kom hit.
Kasta en vattenmelon. Jag ger dig några dollar."
Melonerna ger det.
Sen tänker jag på slavarna som sålde vattenmeloner efter slaveriet.
-Exakt. -Du är melonbarnet.
Jag är melonkungen!
Varje gång man ser svarta personer skapa eget välstånd
vet man vad som kommer härnäst. Hån.
De försöker ta det ifrån oss.
De vill underminera och minska den handlingskraft
som vi kan försörja oss med.
När jag ser dig här ute
tänker jag att det är så här vi borde ta tillbaka detta narrativ.
-Precis. -Ja.
Vad har vi här? Det ser gott ut.
Det är vattenmelonsallad. Vi har röd vattenmelon, gul vattenmelon,
rödlök, gurka, lite fetaost
och en vinägrett med hallon.
Vi har inte glömt dig.
-Tack. -Det doftar jättegott.
-Tack. Varsågoda. -Tack.
Ni äter gul vattenmelon, jordgubbar.
Vi har gul vattenmelon med svarta frön.
Vi har jubilee.
Jubilee?
Sen har vi sugar babies.
Och med gult fruktkött.
Sangriamelon är bättre.
-Sangria? Okej. -Ja.
Är detta sangria? Det behöver jag!
Jubilee har en lång rand.
Det är jubilee.
Sugar babies är små, runda och mörka.
Var det bönderna som lärde dig
om alla olika sorter?
Jag är i skolan nu. Som stadspojke lär jag mig ständigt.
De kallas pollinatörer i söder. Vi jobbar med svarta bönder.
Vi åker till svarta bönder och jag ställer frågor.
Vi visar att vi stödjer dem.
De dör där nere.
Deras mark säljs på auktion och någon annan köper den.
Det handlar vår kampanj om.
Den knyter nya band till de svarta bönderna.
Vi kör ner dit och hjälper dem att plantera.
Vi har 40 hektar mark vi måste odla på.
Visste du under din uppväxt
att gatuförsäljare
var en del av Harlemrenässansen?
Är du kopplad till dessa gatuförsäljares historia?
Nej, jag var på gatan,
men i fel gren av gatuförsäljningen.
Vi sålde något vi inte borde sälja.
Vi borde hade börjat med det här tidigare.
Och därför gör jag det.
Det krävdes tre, fyra fängelsevistelser
för mig att inse att vi inte behövde syssla med det.
Det är extra hedrande att stå här med dig
och jag gillar ditt arbete.
Du lär mig i realtid.
Du lär många andra, så jag vill påpeka det
och säga att jag uppskattar ditt arbete.
Jag uppskattar att du är här.
-Fortsätt så. -Tack, broder.
Tack, Cha.
Det var härligt att se staden genom en Harleminfödds ögon
och observera och uppskatta att andan hos svart företagande
fortfarande frodas i Harlem.
Harlemrenässansen var en tid av djupt konstnärligt och kulturellt uttryck.
Som tidigare sommelier
vet jag att det som finns i glaset
kan lära oss mycket om vår historia.
Under 1920-talet
var lönnkrogar, klubbar och danssalar
en del av Harlems subkultur.
Det arvet hålls vid liv idag
på 67 Orange Street, en lokal svartägd bar i Harlem
med den undre värdens mystik, liknande renässansens lönnkrogar.
Jag pratar med ägaren Karl Franz Williams
och den inflytelserika mixologen Tiffanie Barriere,
som har mottagit några av dryckesindustrins högsta utmärkelser,
om spritens roll i vår berättelse.
Vilken roll spelar Harlem
i svart sprithistoria?
Förbudstiden sammanföll med Harlemrenässansen.
Det var då en enorm explosion
av kreativ energi kom från denna plats.
E. Simms Campbell var den första utgivna svarta tecknaren.
Han gjorde en nattlivskarta över Harlem.
Och han är väldigt beskrivande: "Här är snubben med röka.
Här är en nattklubb. Den här öppnar kl. två."
Men lönnkrogarna finns inte på kartan.
Anledningen är att det fanns fler än 500,
så det var lätt att hitta en.
Harlem hade fler lönnkrogar än någon annan stadsdel.
Förbudstiden var kulissen eller elden
bakom Harlemrenässansen, för då fanns det egentligen inte
några bra nöjesställen.
Resten av stan stängdes av. Stadskärnan stängdes.
I Harlem fortsatte nattlivet,
och toppartister och intellektuella
fanns redan här.
Samtidigt fanns det
nere i södern många vackra, svarta småstäder
som var kända för hembränning eller havreodling,
rågodling eller majsodling för att göra väldigt bra hembränt
och möjligen skicka det norrut.
Då var vi inte längre förslavade,
så det handlade om vad afroamerikanerna kunde tjäna pengar på.
Att tappa sprit på flaska gav väldigt bra betalt.
Vi hade gjort det sedan…
Ja, vi bryggde fenomenal öl i Afrika.
Vi var redan mästare på det hantverket.
Vi odlade sockerrör, och en av biprodukterna
från den sockerproduktionen var ju melass.
Det är romens uppkomst.
Det finns nog en stolthet i att ta med hemmet till detta hem.
-Ja. -Och överleva.
Den sydliga kvinnan i mig måste göra bål.
-Verkligen. -Det måste jag.
Bålen har länge varit förstahandsvalet
när jag har bjudit hem folk på något.
En stor skål av härlighet.
I den svarta samhällsgruppen sågs den i kyrkan.
Den sågs på college, hos farmor.
Min familj kommer från Karibien,
där planter's punch
och karibisk rombål är en stor del av vår kultur.
Helt klart.
-Det finns mycket historia här. -Ja.
Tom Bullock, som är
en av de viktigaste svarta lärda inom cocktailkunskap.
Den första afroamerikanen att få en cocktailbok utgiven.
Hans bakgrund är rätt okänd.
Vi tror att han var från södern
och via järnvägen tog sig till mellanvästern, men…
Och boken heter The Ideal Bartender.
Det innebär att man gör några av de bästa drinkarna.
utan tvekan, och den sortens respekt,
att se den i baren gör mig ödmjuk som bartender,
och att göra och dricka hans drinkar.
Jag gör Tom Bullocks bål nu och ger er lite aromaterapi.
Bartendern var inte ensam i baren,
för cateringfirmor hade ingredienser som citrus och frukt,
vad som än var färskt.
De gjorde den i satser, för de hade mycket att göra.
Tänk dig innan en väljare, president, talare eller författare klev ut,
då var det speciellt att ha nåt som visar
inte bara ens stil och etikett, utan hur fräsch ens trädgård var.
Södern serverade det som kom från hamnen,
och därför tillsätter jag madeira.
Jag försöker känna smaken av varje ingrediens
och samtidigt uppskatta att den är så perfekt blandad.
Vi har färsk frukt med vackra juicer.
Citrusen balanserar sötman,
men det här är en metod som vi hade med oss hemifrån.
Vi kunde salt och surt.
Vi visste hur man balanserade det.
Vi visste också hur det skulle serveras.
Vi kunde blanda ingredienserna på rätt sätt
och låta dem ligga blötlagda.
Tiffanie, du sa precis något
som var ännu mer relevant än du insåg
när du pratade om att vi var…
Tack, raring.
…ättlingar till spritsmugglare.
Jag fick aldrig träffa min farfar.
Jag föddes 1982.
En sak jag precis har fått veta
är att han inte bara
ägnade sig åt att frakta alkohol
åt Capone.
Det här är en vild berättelse.
En gång försökte han hitta ett sätt
att försörja sig på uppe i norr.
Han slöt då upp med "maffian"
och agerade förare åt Capone.
Men en lastbil blev genskjuten.
En skottlossning bröt ut och han klarade livhanken.
-Fortsätt. -Okej.
Men han bestämde sig för
att lämna distributionsbranschen.
Det ledde till att han blev bärare på tåg.
men han gjorde även hembränt i källaren
åt polisen, som skydd för sin familj.
När jag hörde det gav det upphov till många tankar
om detta färgglada arv,
men det är väldigt relevant för vad du pratar om,
vilket är att vi alltid har jobbat med det här,
även när skedde i det dolda.
Lönnkrogarna här uppe var också så.
Det var en plats för oss att dela information,
dela idéer, knyta kontakter.
Det är också en del
av dåtidens kultur som jag är nyfiken på.
Barer har varit det utrymme vi vill ska vara
en bekväm samlingsplats, särskilt för afroamerikaner.
Vare sig det var en kvinna som satt i baren,
vilket inte skedde
förrän på 40- och 50-talet.
Och till och med svarta queer-personer
som kunde sitta öppet, såväl som personer
gifta med motsatt kön som samtidigt dejtade samkönat.
Vi ser mycket av det i litteratur och viss poesi,
där man döljer berättelsen om vem man skulle kunna vara.
Det skedde i baren,
men ibland var det en säker och rolig plats.
Ja.
-Skål för det. -Salut.
Salut till det.
Salut.
Skål.
Även om Harlemrenässansen med all rätt hyllas
för svarta personers konstnärliga uttryck,
vände vi oss då även till varandra
för att skapa säkra utrymmen
att bygga och hålla ihop gemenskapen på.
Runt en timme norr om Harlem ligger Madam C.J. Walkers herrgård,
den första svarta kvinnan i USA att på egen hand bli miljonär,
genom att skapa hårvårdsprodukter
som såldes till och av svarta kvinnor i hela landet.
Godset, som heter Villa Lewaro,
var en oas där hon och hennes dotter, A'Lelia Walker,
byggde ett nytt arv och en lekplats för svart förträfflighet.
A'Lelia Walker höll i sammankomster med konstnärer som Zora Neale Hurston,
James Weldon Johnson,
W.E.B Du Bois och Langston Hughes.
Sammankomsterna inspirerade kreativitet och sammanhållning.
Denna sommardag har A'Lelia Bundles,
A'Lelia Walkers barnbarnsbarn bjudit in mig,
Alexander Smalls, Cha McCoy
och det pensionerade radioankaret Dean Schomburg,
barnbarn till Arturo Schomburgs,
mannen vars privata samling av svart konst och artefakter
utgjorde grunden för Schomburg Center.
Det är så speciellt att ha er här.
A'Lelia Walker hade en fest på självständighetsdagen
för Liberias president i juli 1921.
Det var fyrverkerier på terrassen,
levande musik med Ford Dabney,
som var en stor orkesterikon då.
Han blev inte inbjuden till Vita huset,
men väl till Villa Lewaro.
Så det här var vårt Vita hus.
Det gillar jag.
Som att vara i Svarta vita huset.
Ljuskronorna är väldigt lika ljuskronorna i östra rummet.
Ja.
Hon hade ju fester under förbudstiden.
Men alltid med en bra spritsmugglare och den bästa champagnen.
Med all den svarta tjejmagi
vi firar här idag i madam C.J. Walker hus,
var det logiskt att servera champagne.
Exakt. Kan du berätta mer
om A'Lelias kulinariska arv?
Madam CJ Walker,
född Sarah Breedlove på en plantage
i Delta, Louisiana, 1867,
hade en livsbana där hon gick från
outbildad tvätterska
som sedan blev kock och därefter startade ett hårvårdsföretag.
Hon anställde tusentals kvinnor och blev miljonär.
Men kocken är viktigast,
Det var så hon tjänade pengar vid sidan av
när hon startade sin verksamhet.
När hon började få pengar
anställde hon givetvis kockar, och när hon kunde anordna fester
anlitades bara svart catering.
Senare grundade A'Lelia Walker ett ställe som heter The Dark Tower.
Den är ikonisk för Harlemrenässansen.
Den låg i hennes radhus på 136:e gatan.
Det är vida känt att hon serverade spaghetti
när hon höll i det första mötet med en grupp
unga författare, inklusive Countee Cullen,
Langston Hughes och Wally Thurman,
där de pratade om att skapa The Dark Tower och vad det skulle vara.
De hade supportrar som skulle donera pengar,
och konstnärerna kunde gå med för en dollar om året
och i princip äta all mat.
Och det var faktiskt konceptet.
Båda av er har ett arv
med en egen familjehistoria vad gäller att katalogisera svart kultur.
Arturo Schomburg var min farfar.
Han samlade allt som hade med svart kultur att göra.
Han ville se till att alla förstod
att vi som folk hade gjort betydande bidrag
till det civila samhället.
Han föreslog bland annat en kokbok.
Det måste ju finnas ärvda recept.
Jag har ett brev där fru Walker beskriver brunswickgryta.
Hur man gör glass. Det finns så många detaljer.
Maten spelade roll för henne och hennes mamma.
När de sålde slavar på auktion
var en viktig punkt: "Kan du laga mat?"
Slavägarna svarade på frågan.
De var ju inte människor, utan boskap.
Slavförmedlarna som sålde dem
berättade exakt vad de kunde.
-"Hon är bra vid grytan." -Det höjde deras värde.
-Ja, absolut. -Ja.
När vi sitter här i den stora herrgården,
hemma hos den första svarta kvinnan
att bli miljonär i det här landet,
undrar jag hur mat användes
för att faktiskt kommunicera med svarta
vad gäller klass, tillgång
privilegier, överflöd och andra saker.
Det är så perfekt att vi ska äta hummer.
Ja.
För hummer var en av A'Lelia Walkers favoriträtter.
Hon gillade skaldjursmiddagar.
Men hummer och champagne,
kombination av dem, är extra viktig i hennes berättelse.
Hon var på födelsedagsfest i augusti 1931
på stranden i Long Branch.
Det var en semesterort.
Som Marthas Vineyard är idag. Presidenternas sommarställe.
Och där det fanns rika vita människor
fanns det då alltid en svart samhällsgrupp
parallellt med dem, för att laga mat åt dem,
städa åt dem och underhålla dem.
Hon gick på födelsedagsfesten,
och de var på stranden och åt hummer,
chokladtårta och champagne.
Hon hade högt blodtryck. Hon fick en stroke några år tidigare,
men återhämtade sig.
Men efter denna underbara dag, med hummer och champagne,
åkte hon tillbaka till stugan,
vaknade mitt i natten, fick en stroke och dog.
Det är sorgligt att hon dog,
men hon gjorde nåt hon älskade fram till sista minuten.
Hon dröjde inte kvar.
Hennes begravning var stor. Det kom tusentals människor
till Howells begravningsbyrå
på 138:e gatan och 7:e avenyn.
En bilkortege följde henne till kyrkogården Woodlawn.
En svart pilot, Hubert Julian,
flög över graven och släppte hennes favoritblommor på graven
tillsammans med alla som samlats.
Hummer och champagne var det sista hon åt.
Hummer var en enkel rätt för afroamerikaner.
Den var billig och de vita var inte intresserade.
Så de åt hummer och ostron,
för det var bara att lägga nät.
Räkor och annat vi idag betalar dyrt för,
eftersom de upptäcktes av etablissemanget.
Därför höjdes räkor med majsgröt från 5 dollar till 30 dollar per tallrik.
Det är ett kulturellt fenomen som är en del av vilka vi är.
Som någon som gick på matskola
med väldigt strikt, fransk
hierarkisk utbildning som sa:
"Detta passar med detta. Det där med detta",
bara måste jag separera det
från det faktum att ni försöker säga
att det nu är flådig mat,
men när vi höll på med hummer och ostron,
-var det enkel mat. -Väldigt.
Sen tog vi som samhällsgrupp till oss av det
i tron att det inte var för oss,
trots att det var vi som skapade det.
Så mycket av vår historia har kuvats.
Men hur kan ett folk veta vilka de är
utan att veta vilka de var?
Det är upp till oss att ta tillbaka våra förfäders historier.
-Till förfäderna. -Till förfäderna.
Skål.
Trots den levande kulturen från renässansen
återvände miljontals svarta från andra världskriget,
och möttes av diskriminering.
Det var dags för en strategisk kamp för vår frihet.
MOREHOUSE COLLEGE GRUNDAT 1867 – KLASS 1951
Från organiserade planeringsmöten till väl utförda protester,
var en ansvarighetsrörelse på gång.
I Atlanta anordnades ett relativt okänt lunchmöte
av en grupp HBCU-studentaktivister,
vars berättelser jag inte hört tidigare.
De lyckades ändra
historiens gång i detta land för evigt.
Undertexter: Jonny Myrén