Гарлем.
У 1920 роках для нових негро це була Мекка для темношкірих.
За часів Великого переселення
темношкірі жителі півдня вирвалися з лап Джима Кроу
й прокладали собі шлях до свободи.
До свободи уявляти,
свободи бути темношкірими
або просто бути.
Кожен, хто ставав кимось, переїжджав сюди.
Вони підживили Гарлемський ренесанс —
квітучий епіцентр культури,
музики, літератури, мистецтва,
активізму та їжі темношкірих.
Саме їхня південна душа визначила кухню Гарлема.
І це продовжується і сьогодні
у вуличних продавців, їдальнях і коктейльних барах району —
усе це жива спадщина епохи Відродження.
Щоб намалювати картину,
заспівати пісню щодуху,
треба попоїсти.
ЛЕВОВА ЧАСТКА: ЯК АФРОАМЕРИКАНСЬКА КУХНЯ ЗМІНИЛА АМЕРИКУ
МЕККА ДЛЯ ТЕМНОШКІРИХ
Я теж співаю, Америко
Я темніший брат
Мене відправляють їсти на кухні Коли приходить компанія
Але я сміюся і добре їм І стаю сильним
Завтра я буду за столом Коли прийде компанія
Ніхто не посміє сказати мені «Їж на кухні» тоді
І вони ще побачать, який я прекрасний
Який я прекрасний
І їм стане соромно
Я теж Америка
НЬЮ-ЙОРК
Коли афроамериканці залишили свої домівки на півдні,
вони залишили його в своєму серці.
Вони привезли традиції та ремесла,
які створили нові зв'язки й бізнеси.
«СМАЖЕНА КУРОЧКА ЧАРЛЬЗА»
-Вітаємо! -Вітаємо в «Смаженій курочці Чарльза»!
Я багато років чув історію про легенду Гарлема, Чарльза Габріеля.
Шеф-кухаря, номінованого на премію Джеймса Бірда, і мігранта з півдня,
чия курятина досі смажиться на старих чавунних сковорідках.
Сьогодні шеф-кухар Чарльз і його протеже, шеф-кухар Кві,
запросили мене на основну солодко-солону страву Гарлему, якої немає в меню.
Шеф-кухарі Чарльзе й Кві.
-Як справи? Дуже приємно. -Вітаю.
Честь зустрітися з вами.
-Дуже раді. -Вітаю.
Сідай, куди тобі зручніше.
Приготували курятину. Я подам.
-Шефе Чарльзе, сідайте. Уже подаю. -Гаразд.
Приємно, що вас обслуговують.
-Дякую. -Ви це заслужили.
Я щасливий, що я тут з вами.
Дякую.
Прикро, що стільки часу
знадобилося, щоб скуштувати вашу їжу,
але я щасливий, що це нарешті відбувається.
Красива стільниця.
-Це вам. -Дякую.
-Будь ласка. -Дякую.
Це схоже на сон.
-Сподіваюся, знаєш, що це. -Я добре це знаю.
-Курятина з вафлями, еге ж? -Так.
-Я знаю… -Помиляєшся.
Це смажена курочка Чарльза з вафлями.
-Пробач. Так. -Це велика різниця.
-Трохи меду? -Чому б і ні?
-Безперечно. -Ви так їсте?
-Ми так їмо. -Гаразд. Тоді лий.
-Це обов'язково. Це важливо. -Так.
Лише трішки.
Яка краса.
Ідеально.
Що скажеш? Хапай руками. Ти вдома.
Їстиму руками. Добре, гаразд.
Боже.
Так.
-Боже мій. -Чарльзу подобається, як ти смакуєш.
Це навіює спогади з дитинства,
коли бігали по пилюці, не знали, що поїсти. Не було, що їсти.
Вечеряти було запізно.
Снідати ще рано. Вафлі з курятиною — ідеально підходять.
Це справді неймовірно.
Дякую.
Таку скоринку неможливо зробити
без сковороди.
Мені довелося замовити сковорідки з металургійного заводу на півдні.
Звідтіля вони. Я привіз їх у Нью-Йорк.
Коли це було?
Гадаю…
це було 40 років тому.
То їм 40 років.
-Так. -Так.
У мене були звичайні сковорідки. Вони були замалі.
Для мене виготовили такі сковорідки, щоб на плиті вміщалися чотири.
І вони всі смажать.
І вони… Так.
А потім я придбав фургон.
Тоді я був єдиним, хто мав фургон-ресторан.
-Справді? Це на початку 80-х? -Так.
Вісімдесяті. Так.
Мене намагалися наздогнати на машинах, але не виходило.
-Ганялися? -Так.
Клієнтів стало так багато, і я сказав: «Круто. Треба відкривати ресторан».
Тоді я відкрив свій перший.
Ваша історія почалася в Північній Кароліні.
Розкажіть про дитинство.
У мене було 12 братів і вісім сестер.
-Дванадцять братів і вісім сестер? -Так.
Я хочу, аби всі це усвідомили.
Так. Дванадцять братів і вісім сестер.
Ми були скіпщиками.
Іноді доводилося ходити по вісім кілометрів до бавовняного поля.
Ми виходили о шостій
і поверталися о шостій.
Ми поверталися додому. Тоді мали вбити курку.
Усі мали свою хатню роботу.
Я мав перевертати курятину на сковороді. Це була моя робота.
У нас не було такої плити. У нас була плита на дровах, розумієш?
Мама казала, що робити.
Вона казала: «Перевертай цю курятину
кожні кілька хвилин». Так я і робив.
Вона казала: «Завжди ріж курятину,
приправляй. Залишай на вісім годин.
А за вісім годин починай смажити».
Кожного дня ми приходили,
ми заготовлювали курятину на наступний день.
То ти не засолюєш?
Ніякої маслянки?
-Нічого? -Ні. Звичайне молоко і яйця.
-Усе. Молоко і яйця. Усе. -Молоко і яйця.
І особливу приправу мами, яку вона дала мені.
І в дитинстві був такий самий рецепт?
Такий самий рецепт.
Мама дала мені цей рецепт, і я хотів, аби це скуштували інші.
Щоби ви зрозуміли, що це таке.
Увіковічуєш спадок і рецепти твоєї матері.
Ти сумуєш за півднем?
Ні.
Коли я був на півдні, я працював на молочній фермі.
Якось я доїв корову й перекинув відро молока.
Підійшов один чоловік і копнув мене.
Бо я розлив молоко.
Почав обзивати. Він сказав мені йти додому.
Тож я пішов додому. Розповів мамі.
Але я все одно повернувся.
У мене не було вибору. Мені потрібні були гроші.
Ти мав повернутися.
Повернувся, так.
Він добрий, каже, що його копнули.
Його копнули так, що він кульгав дорогою до дому.
Його побили за те, що випадково розлив молоко.
Так.
Ось чому, коли я приїхав до Нью-Йорка,
це було благословення, бо я міг робити те, що хотів.
А не те, що інші хотіли.
Я почувався вільним.
Так. Отже, шефе Кві,
як ти почав працювати із Чарльзом?
Я завжди обожнював його. Він працював у Copeland.
Я ходив туди з родиною неділями, коли мали трохи грошей.
-Так. -Я попросився працювати з ним.
І вперше з ним на кухні я попрацював
при церкві, годуючи безхатьків під час спалаху коронавірусу.
Неймовірно.
Ти повернувся до одного зі своїх ідолів
у дуже важку пору,
коли ресторани закривалися,
і сказав: «Я виручу».
Це те, що я також ціную в людях.
Частина досвіду темношкірих у тому,
що ти береш те, що мало тебе здолати,
і це стає новою спадщиною.
Це найбільше в дусі чорношкірих, що можу уявити.
Це продовження духу Ренесансу.
Тому наші ресторани в Гарлемі важливі. Це історія.
Це рух уперед.
Цю розмову з вами двома
я ніколи не забуду.
Для мене велика честь учитися у вас.
І я дуже вдячний тобі, брате,
бо ти вчиш нас усіх,
як ми маємо поставати й захищати
легенди в наших громадах.
-Дякую. -Тож, шефе Кві, дякую за це.
І шефе Чарльзе.
-Я просто ціную тебе. Дякую вам. -Дякую.
Шеф Чарльз — частина видатної когорти
успішного бізнесу темношкірих Гарлему,
що зародилися як спадок Гарлемського ренесансу,
часу, коли майстерність темношкірих шефів та виконавців джазу
злилися в єдине.
Тож я прямую до відомого ресторатора
Олександра Смоллса,
найбільш відомого за відкриття знаменитої точки Ренесансу,
Minton's Playhouse.
І дочірній ресторан «Сесіль».
Я роками не сидів за цим жаданим столиком.
Місце, де вечеряли митці та високопосадовці.
Привіт, друже. Як ти?
-Радий бачити. -Добре. Радий бачити.
-Ти давно тут не бував. -Це точно.
Привіт.
-Ти подорослішав з останнього візиту. -Та це пам'ять не вічна. Пам'ять не вічна.
-З поверненням у Гарлем. -Щиро дякую. Приємно знову бути тут.
-Особливо, у цьому закладі. -Знаю, дякую. Мені приємно.
І це правильна зупинка,
бо це найжаданіший столик у Гарлемі.
Якщо ти освіжиш спогади у своїй пам'яті,
знайдеш і прочитаєш
кілька історій і романів письменників Гарлема,
вслухаєшся в музику…
«Дайте мені свинячу рульку й пляшку пива».
Дайте мені свинячу рульку
І пляшку пива
Їжа завжди була…
наче вплетеною
у спосіб життя темношкірих.
Мені подобається думати
про те, що без нашої їжі
у нас не було б Ренесансу.
Їжу не розглядають
на одному рівні з мистецтвом і літературою,
але вона була джерелом усього цього.
Аби намалювати картину, аби заспівати пісню щодуху,
знаєш, аби ми творили все це,
треба було спершу попоїсти.
Не можна про це забувати.
Там, де починається наша історія, там є і їжа.
Для багатьох людей, які переселилися з півдня,
проводили спеціальні вечірки для збору на оплату оренди.
Вони збиралися в домівках одне одних
і продавали їжу, яку самі ж і готували.
-Усе крутилося довкола їжі. -Довкола їжі.
Вони створювали соціальну динаміку
у своїх приватних квартирах чи житлах.
І коли я читаю про Гарлемський ренесанс, про вечірки, які вони влаштовували…
це мене надихає.
Це дуже важлива частина цієї спадщини Гарлема,
яку ти зберігаєш.
Тому я це й роблю. Я приготував чудову їжу. Сподіваюся.
Овва!
Боже мій.
«Овва» через кількість чи «овва» через страву?
-Ну тут чимало треба опрацювати. -Чимало треба опрацювати.
Розкажи все про це.
Гаразд. Отже, тут у нас
зелене рагу з лімської квасолі з рулькою.
З морквою за успадкованим рецептом. Кукурудза.
І кукурудза зараз солодка.
Трохи томатів, шавлія, чебрець, розмарин.
Копчена свиняча підчеревина, щоби надати страві додаткової родзинки.
Так.
-Думаю, уподобаєш. -Я буду в захваті.
І в нас є чорний рис.
Бо він один із моїх улюблених.
Брат червоного рису, а це африканське рисове зерно,
яке привезли до Південної Кароліни, як і золото Кароліни.
Гайда їсти.
Для мене велика честь знову бути тут із тобою.
-Я радий, що ти знову в Гарлемі. -Їсти це.
-Знову в Гарлемі. -Так.
-Лімська квасоля, рулька. -Треба брати все. Це велика…
Я тягнуся. Намагаюся взяти все. Ми тут боремося.
Мені треба взяти іншу, більш піддатливу.
-Так. -Поглянь на розмір.
Але так і має бути, бо м'яса небагато.
-Так. -Але смак дуже виразний.
Дуже.
Після того, як я замочую їх на день і висушую,
я запікаю їх у духовці кілька годин, і вони стають дуже хрусткими.
Вони зменшуються.
А потім я кладу їх
у бульйон із шинки, який я готую наперед.
Цибуля, селера й часник.
Потім додаю їх, обсмажую й тушкую кілька годин.
Потім я довершую червоним вином.
-І виходить дещо особливе. -Це точно не буденна страва.
Поглянь на це.
Я так хотів би, аби люди відчули цей неймовірний запах.
І не кажи.
-Але це південь на тарілці. -Так і є.
Подобається?
А м'ясо, неначе масло. Справді.
Я пройшов повне коло
двох улюблених страв мого дитинства.
Свинина та квасоля,
які є основою нашої культури.
Інша — суккоташ.
Бо це моя реінтерпретація класики. Нам дозволено реінтерпретувати класику.
Звісно. Якою б не була ця інтерпретація,
вона чудова, тож…
Твоя історія, зокрема,
це такий унікальний і важливий мостик від цієї міграції 1900-х
до сучасного Гарлему.
Від Південної Кароліни, рішення переїхати до Гарлема
й того, що відбувалося у твоєму житті тоді.
Мої тітка і дядько були моїм усім,
моїми наставниками. Вона була класичною піаністкою
і навчала мене класичної музики й гри на піаніно.
Мій дядько був кухарем, який навчив мене мріяти через їжу.
Він навчив мене, що їжа — це мова,
і що я можу вивчати цю мову й бути експресивним.
Але найважливіше, що було додано до цього, — хто мав владу.
І той, хто тримав ложку,
той, хто приготував їжу, мав владу.
А також цю особу поважали. Я завжди знав, що хочу цього.
Так.
У тебе був середній період,
коли ти був на Мангеттені, а не в Гарлемі.
Цікаво, яким був той період, коли ти намагався
знайти своє місце у світі,
перш ніж нарешті знайшов своє місце тут.
Я був оперним співаком, коли приїхав до Нью-Йорка.
Я отримав контракт із Великою Г'юстонською оперою,
завдяки чому було створено постановку «Поргі й Бесс».
Я тягнувся до своєї дитячої мрії
стати першим афроамериканським оперним співаком,
який перетнув земну кулю як міжнародна зірка.
Цього я прагнув.
Я не усвідомлював, що на мене чекала «скляна стеля» —
тобто заборона на вхід для таких людей, як я.
І я усвідомив, що треба щось змінювати,
що, по суті,
я не лише мав мати місце за столом, та я мав і володіти столом.
Я не міг бути власником оперного театру, але міг бути власником ресторану,
і я відкрив перший афроамериканський ресторан у Нью-Йорку,
під назвою «Кафе Беула», і це змінило моє життя.
Їжа була порятунком
за допомогою якого я збирався висловити те,
що мав сказати як афроамериканець.
Творець. Митець.
Мені подобається те, про що ти говориш,
що їжа — це мова,
яку можна вивчати і яку можна використовувати для власного розвитку.
У темношкірих не буває зустрічей без їжі.
Це факт.
Бо ми нероздільні із цим вираженням.
Найцікавіше, що люди не розуміють
в афроамериканській культурі,
це те, що їжа була валютою.
Унікальний рецепт був способом
створити цінність, коли ми не володіли собою.
-Ми володіли тією стравою. -Так.
І та страва дарувала нам не лише гідність і повагу,
це була й валюта.
Темношкірі в Гарлемі використали своє кулінарне коріння,
щоби створити прибуткові можливості.
Як Ліліан Гарріс Дін, також відома як Мері Свиняча Рулька —
вулична торговельниця, що продавала свинячі рульки тим,
що ностальгували за смаками з покинутого дому.
Це бізнес, який зробив її мільйонеркою.
Історії на кшталт Свинячої Лапи Мері, рецепти Ренесансу
й багато інших частин нашої історії зберігають
у Гарлемському Шомбурському центрі дослідження культури темношкірих
під керівництвом кураторки Джой Бівінс,
першої жінки-директорки Шомбурського центру за 40 років.
Коли я думаю про Гарлемський ренесанс,
по-перше, я думаю про Рух нових негро
й ту мить
на початку 20-го століття, одразу після Першої світової,
після емансипації, після реконструкції.
Це новий простір, міський простір,
де темношкірі занурювалися в себе, аби запитатися:
«Яка наша культура? Яка наша естетика?»
Отже, ми — наукова бібліотека,
і архівіст приніс вам дещо для огляду,
ми підемо в архів рукописів і читальний зал рідкісних книг.
-Чудово. Не можу дочекатися. -Я теж.
Усі ці меню, рідкісні книжки,
кулінарні книги, речі такого роду, що також відображають культуру.
Тож ми зібрали дещо для вас.
Добре.
На цьому столі багато цікавого.
Так і є.
Це все заслуга багатьох поколінь таких людей, як ви,
які взяли на себе цю управлінську роль.
Тож я вдячний вам за це й за те, що зробили цю освіту можливою для нас.
Що ж, дякую.
Почнімо з того, що лежить перед нами.
Отже, у нас є рецепт свинячих рульок Мері Свинячої Рульки.
Отже, це дорогоцінний рецепт.
Саме він зробив її знаменитою.
Так, це схоже…
-Я голодна. -Так, мені подобається.
Вона створила власний вид послуг,
власні можливості й великі статки для себе.
Чорношкіра жінка, яка народилася рабинею,
приїхала в Гарлем і без будь-якого початкового забезпечення
змогла налаштувати продавж
страв із доступних нам частин свинини,
які були знайомі нам і нашим смакам.
Тому я завжди люблю думати
про її історію,
як про малий мікрокосм для темношкірих жінок,
які саме через кухню й власні кулінарні навички
зуміли заснувати власну справу.
Так.
Її шлях у сфері нерухомості був настільки успішним,
що якось її власність оцінювали в 375 000 доларів.
І це з рульок.
Свинина нас не підвела, правда?
Найкраще — три останні слова цього рецепту.
-«Передайте гострий соус». -«Гострий соус».
-Бо треба ж, так? -Я в захваті.
Більше століття по тому
вулиці Гарлема досі розповідають історію нашої їжі.
Переїзд на північ створив культурний вибух,
який дав шлях афроамериканському підприємництву
й новому середньому класу.
Ча Макой — гарлемка в третьому поколінні й сомельє,
яка працює по всьому світу,
аби зробити індустрію напоїв і гостинності
доступнішою, відповідальнішою і актуальнішою.
Ми на історичній вулиці, про яку я трохи знаю,
але дай нам трохи більше контексту.
Вітаю в Гарлемі.
Це Страйверс Роу,
і, гадаю, ключове тут, це відчути
гарлемську еліту темношкірих.
Отже, якщо ви були політиком,
музикантом часів Ренесансу —
будь-ким, хто щось із себе представляв, ви переїжджали сюди,
як у теорії просування ієрархією.
Ми хотіли жити не в центрі. Ми прагнули потрапити на Страйверс Роу.
-Я сподівався, буде вуличний концерт. -Авжеж.
То чому люди з Гарлема
такі експресивні й унікальні?
Що тут таке? Що відбувається в Гарлемі?
Це дух трудяг.
-Це в ДНК, як сказала б мама. -Так.
Куди б я не подалася у світі,
я скрізь є гарлемкою.
Я хочу трохи прогулятися по твоєму районі.
Авжеж, ходімо.
ГАРЛЕМСЬКИЙ РИНОК
Ми недалеко від мого дому. Сто тридцять дев'ята,
і ми прихопимо кавунчик.
-Кавунчик. -У мого друга.
Знайомий зі школи.
Гаразд, глянемо на кавуни.
Як життя? Ми до тебе. Гайда обіймемося.
Як справи? Це Стівен.
Радий знайомству.
Сказала йому. Справжній Гарлем — це стенд із кавунами.
Зараз іще й літо.
-Це точно. -Розкажи, що тут маєш?
Ці кавуни з Джорджії.
-Ми їздимо туди… -І я.
Ти з Джорджії?
Гаразд. Я там бував.
Ми робимо все. Вичавлюємо сік. Робимо боули. Готуємо з них салати.
А ще створили желе зі шкірки. Це як снек. Але він корисний.
У шкірці найбільше поживних речовин.
-Розумієте? У зеленій частині. -Це я знаю.
Тож це все не просто так. Це суперфуд.
Як ти почав продавати кавуни тут?
Це був підробіток. Ми не хотіли бути на вулиці.
Ми сказали: «Знаєш що? Я люблю кавуни».
І так: «Гарна ідея». Тож почали вивчати кавуни.
Це затягнуло аж назад на південь.
Ми вийшли на вулиці. Щоби мати те,
що забезпечувало б наші сім'ї.
Аби діти більше не потрапляли на вулиці.
Тут багато насилля, ми намагаємося його втихомирювати.
-Так. -Іди сюди.
Кинь мені кавуна. Я заплачу пару доларів. Не переймайся.
Кавуни із цим допомагають. А ще колись раби
торгували кавунами, звільнившись із рабства.
-Точно. -Ти кавунова дитина.
Я кавуновий король.
Щоразу, коли бачиш, як темношкірі заробляють для себе багатство,
ти знаєш, що буде далі. З нас починають глузувати.
Намагаються забрати це багатство. Намагаються підірвати,
применшити нашу підприємницьку діяльність,
коли ми спроможні забезпечити себе.
Особисто мені те, що ти тут робиш,
показує, як ми маємо повертати собі наратив.
-Згідна. -Так.
Що це тут у нас? На вигляд смачно.
Отже, це кавуновий салат. Тут червоний кавун, жовтий кавун,
червона цибуля, огірок, трохи сиру фета
і все трохи полито соусом вінегрет із малиною.
Ми не забули про тебе.
-Дякую. -Смачно пахне.
-Дякую. Смачного. -Дякую.
Ви їсте жовтий кавун, полуницю.
У нас є жовті кавуни з насінням.
-Гаразд. -Є джубілі.
Джубілі?
Ще є кавуни шуга бейбі.
Є ще жовті всередині.
Найбільше люблю сангрії.
-Сангрія? Добре. -Так.
Це сангрії? Мені потрібні сангрії.
Джубілі — довгі смуги. Це джубілі.
Шуга бейбі маленькі, круглі й темні.
Це фермери розповіли тобі
про всі ці різні сорти?
Так, та я і зараз навчаюся. Я завжди вчуся, бо я міський хлопець.
На півдні їх називають запилювачами. Ми працюємо з чорношкірими фермерами.
Ми їдемо до них, я їх розпитую.
І ми їх підтримуємо.
Вони там помирають.
Їхню землю виставляють на аукціони, і її купує хтось інший.
У цьому суть цієї кампанії.
Це возз'єднання з темношкірими фермерами.
Я ганяю туди вантажівки. Ми допомагаємо їм на полях.
У нас є 100 гектарів землі, які треба обробляти.
Ти знав, коли був малим,
що вуличні торговці були частиною Гарлемського ренесансу?
У тебе є зв'язок з історією людей, які продають їжу на вулиці?
Ні, я був на вулицях.
Я був на лихому боці вуличної торгівлі.
Розумієш, ми продавали те, чого не мали продавати.
Було б добре, якби нас швидше із цим познайомили.
Тому я і роблю це. Знадобилися три–чотири терміни за ґратами,
аби я зрозумів: «Нам це більше не потрібно».
Для мене велика честь бути тут із тобою, і я прихильник твоєї роботи, старий.
Ти навчаєш мене зараз.
Ти навчаєш багатьох інших, тож я хочу підкреслити це
й сказати, що я ціную твою роботу, старий.
-Так. Дякую. -Дякую, що завітав. Дякую.
-Так тримати. -Дякую, брате.
Дякую, Ча. Авжеж, дякую.
Було приємно побачити місто очима уродженця Гарлема,
спостерігати й цінувати дух підприємництва темношкірих,
який досі процвітає в Гарлемі.
Гарлемський ренесанс був часом глибокого мистецького й культурного самовираження.
Як колишній сомельє я знаю,
що те, що в склянці,
може багато розповісти нам про нашу історію.
Протягом 1920-х
спікізі, клуби й танцювальні зали
були частиною субкультури Гарлему.
Цей спадок зберігають і досі
в «Орандж-Стріт 67», місцевому барі чорношкірих у Гарлемі
з прихованою містикою, схожою до тієї, що була в спікізі за часів Відродження.
Я розмовляю з власником Карлом Францем Вільямсом
і міксологинею і впливовицею Тіффані Берріе,
яка була нагороджена найвищою відзнакою індустрії напоїв
за роль алкоголю у нашій історії.
Куди ми насправді потрапили в Гарлем, за традицією духу чорношкірих?
Сухий закон діяв у час Гарлемського ренесансу.
Це був період, коли цей величезний спалах творчої енергії виходив із цього району.
Сіммс Кемпбелл — перший опублікований темношкірий карикатурист.
Він зробив мапу нічного життя Гарлема.
Там був детальний опис. Він такий: «Це продавець трави.
Тут нічний клуб. Цей відкривається о другій ночі».
На цій мапі немає спікізі.
Їх немає на цій мапі, бо їх було понад 500, тож їх було легко знайти.
У Гарлемі було більше спікізі, ніж у будь-якій іншій частині міста.
Сухий закон був підґрунтям того… Світлом, вогнем
Гарлемського ренесансу, адже вже не було
якогось чудового місця для розваг.
Решта міста була під замком. Вони зупинилися в центрі.
У Гарлемі нічне життя продовжувалося,
і тут уже були великі артисти й інтелектуали.
Поки це відбувалося,
на півдні було багато гарних міст темношкірих,
які славилися своїм самогоном або вирощуванням вівса,
або вирощуванням жита чи кукурудзи для приготування найкращого самогону
і, може, перевезення його на північ.
Ми вже не були рабами,
тому йшлося про те, як темношкірі могли заробляти.
Виготовляючи алкоголь, можна було заробити найбільші суми.
Ми робимо це з…
Ми готували феноменальне пиво в Африці.
Ми вже були майстрами цього ремесла.
Ми вирощували цукрову тростину, і побічним продуктом є патока.
Це основа рому.
Думаю, ми можемо пишатися тим, що принесли свій дім до цього дому.
-Так. -І вижили.
Південна жінка в мені має приготувати пунш.
-Справді. -Я мушу.
Пунш був основним напоєм.
«Приходьте до мене додому на свято, у мене є дещо для вас».
Протягом довгого часу цю чашу величі
можна було побачити й у наших церквах.
І в коледжі. І вдома в бабусі.
Моя сім'я з Карибів,
і плантаторський пунш,
пунш на бажанському ромі — це все великі складові нашої культури.
Це точно.
-Тут глибока історія. -Так.
Том Буллок, який є одним
із найважливіших темношкірих учених світу коктейлів.
Перший афроамериканець, що видав книгу про коктейлі.
Мало відомо про історію Буллока. Ми думаємо, що він із півдня,
і пробрався залізницею на середній захід, але…
І книга називається «Ідеальний бармен».
Це означає, що він готував найкращі коктейлі,
без питань, і така повага
в барі змушує мене бути скромною барменкою,
готувати його напої і пити їх.
Пунш Тома Буллока, який я готую, проведе вам ароматерапію.
За баром були не просто бармени,
у закладах були такі інгредієнти, як цитрусові та фрукти —
усе, що було свіже,
і готували партіями, бо в нас було багато роботи.
До того, як хтось із виборців, президент, спікер чи письменник виходив на сцену.
Дещо дуже особливе, чим можна похизуватися,
це не лише стиль і етикет, але й свіжість вашого саду.
Південь подає те, що надходить із порту,
тому я додаю вина з Мадейри.
Я намагаюся розкуштувати кожен окремий компонент,
водночас цінуючи, що вони всі так ідеально змішані.
У нас є свіжі фрукти з гарними соками. Цитруси врівноважують солодкуватість,
але цей метод ми знаємо ще з дому.
Ми відразу знали про солодке й кисле.
Ми знали, як зрозуміти, що потрібен баланс.
Ми також знали, як правильно подавати.
Ми вміємо змішати ці інгредієнти без проблем
і залишити, щоб усе мацерувалося.
Тіффані, ти щойно говорила про дещо,
що навіть важливіше, ніж ти уявляла,
коли ти заговорила про нас…
Дякую, сонце. Про нас як про нащадків бутлегерів.
Я ніколи не бачив свого дідуся.
Він народився в 1907-му.
Якось я дізнався,
що він займався не лише
перевезенням алкоголю
для Капоне.
Це неймовірна історія.
Були часи, коли він шукав спосіб
заробити на життя в цьому новому місці на півночі.
Він зв'язався з «мафією»
і став водієм Капоне.
А потім була вантажівка, яку перехопили.
Сталася перестрілка. Він вижив.
-Продовжуй. -Добре.
Але потім він вирішив, що хоче вийти з дистриб'юторського бізнесу.
Саме через це він і став портьє.
Але він також варив самогон у підвалі
для правоохоронців, аби захистити свою сім'ю.
Коли я про це дізнався, я усвідомив, звісно ж,
цей барвистий спадок,
але це має відношення до того, про що ти говориш,
що ми завжди були в цій сфері,
навіть коли сфера була підпільною.
І тутешні спікізі були саме такими.
Це було місце, де ми могли ділитися інформацією,
ділитися ідеями, налагоджувати зв'язки.
Це теж частина культури цього часу, який мені дуже цікавий.
Справді, бари — це той простір, який ми хотіли бачити
місцем загального комфорту, особливо для громади темношікрих.
Чи то жінка, що сиділа в барі,
а жінки не сиділи в барах до 40-х і 50-х.
Або ж для спільноти темношкірих квірів
у часи, коли люди брали шлюб із людьми протилежної статі,
а зустрічалися потайки з людьми своєї ж.
Ми часто бачимо це в літературі, навіть у поезії.
Від нас приховують історію про те, ким ми можемо бути.
Це ставалося в барі,
але тоді це було безпечне й веселе місце.
-Так. -Так.
-За це. -Будьмо.
Будьмо.
Так само як Гарлемський ренесанс по праву цінують
за художнє вираження чорношкірих,
це був час, коли ми об'єднувалися
й створювали безпечні простори,
будували спільноту й трималися разом.
За годину на північ від Гарлему знаходиться особняк мадам Сі Джей Вокер —
першої темношкірої жінки в США, яка власними силами стала мільйонеркою,
створюючи засоби для волосся,
які продавали й купували темношкірі жінки по всій країні.
Садиба під назвою «Вілла Леваро»
була оазисом, де вони з дочкою Алелією Вокер
збудували новий спадок і ігрову для темношкірої аристократії.
Алелія Вокер проводила там зустрічі з такими артистами як Зора Ніл Герстон,
Джеймсом Велдоном Джонсоном,
В. Е. Б. Ду Боісом і Ленгстоном Г'юзом.
Ці зустрічі надихали на креативність і єднання.
У літній день Алелія Бандлс
праправнучка Алелії Вокер запросила мене,
Олександра Смоллса, Ча Макой
і ведучого радіоновин на пенсії Діна Шомбурга,
онука Артуро Шомбурга,
людини, чия приватна колекція мистецтва й артефактів темношкірих
стала основою Шомбурського центру.
Як чудово вітати вас у цій кімнаті.
Коли Алелія Вокер влаштувала вечірку на День незалежності США
для президента Ліберії в липні 1921-го,
на терасі були феєрверки,
жива музика Форда Дебні,
одного з найвидатніших у світі оркестру тоді.
Його не запросили до Білого дому,
але його запросили до Вілли Леваро.
Тож це був наш Білий дім.
-Гарно. -Чудово.
Ми ніби в Білому домі темношкірих.
Люстри дуже схожі на люстри у східній кімнаті.
Так.
Вона влаштовувала вечірки під час Сухого закону.
Та вона завжди мала чудового бутлегера й найкраще шампанське.
І я б сказала, що з усією магією темношкірих дівчат,
яку ми вшановуємо сьогодні в домі мадам Сі Джей Вокер,
було б цілком логічно випивати шампанського.
Саме так. Розкажіть нам
про кулінарну спадщину Алелії?
Мадам Сі Джей Вокер,
народилася Сарою Брідлав на плантації у Дельті, що в Луїзіані, у 1867 році.
У неї було цікаве життя
від неосвіченої прачки,
яка стала кухаркою, а потім заснувала компанію з догляду за волоссям,
найняла тисячі жінок і стала мільйонеркою.
Але найважливіше — кухарка,
бо саме так вона заробляла гроші,
коли започатковувала бізнес.
І коли в неї почали з'являтися гроші,
вона наймала кухарів, а коли влаштовувала вечірки,
завжди наймала темношкірих.
Пізніше Алелія Вокер відкрила заклад під назвою «Темна вежа».
Це культове місце Гарлемського ренесансу.
Це було в її будинку на 136-й вулиці.
І, як усім відомо, вона подавала спагеті,
коли в неї була перша зустріч
молодих письменників, там були Каунті Каллен,
Ленгстон Г'юз, Воллі Турман.
Вони говорили про створення «Темної вежі» й про те,
якою вона мала бути.
Були меценати, які давали гроші.
Артисти могли приєднатися за долар на рік
і їсти всю їжу.
У цьому й був задум.
У вас двох родини з історією,
з точки зору каталогізації культури темношкірих.
Артуро Шомбург був моїм дідусем.
Він збирав усе, що стосувалося культури темношкірих.
Він хотів подбати, щоб усі розуміли,
що ми як народ зробили значний і дуже важливий внесок
у життя громадянського суспільства.
Серед того, що він запропонував, була кулінарна книга.
Звичайно, є деякі рецепти, які йому передали.
У мене є лист, у якому мадам Вокер описує Брауншвейгское рагу,
як готувати морозиво. І там так багато деталей.
Їжа була дійсно для неї важлива, і для її матері також.
Коли рабів продавали на ринку,
покупці питали їх: «Вмієш готувати?»
Власники рабів відповідали на питання.
Бо раби були не людьми, а худобою.
Торговці рабами, ті, що продавали,
могли точно сказати, що вміли робити ті раби.
-«Вона гарно готує». -Це додавало їм вартості.
-Так, звичайно. -Так.
Ми сидимо в цьому величному маєтку
й ми вдома у першої темношкірої жінки,
яка стала мільйонеркою в цій країні.
І мені цікаво, як само використовували їжу,
аби роз'яснити темношкірим людям
такі речі, як клас і доступність,
привілеї, розкіш і таке інше.
Так чудово, що ми їмо омара.
Так.
Бо омар був однією з улюблених страв Алелії Вокер.
Вона любила морепродукти на вечерю.
Але омар і шампанське —
це поєднання особливо важливе в її історії.
Вона пішла на день народження у серпні 1931-го
на пляжі в Лонг-Бранчі.
Це був такий курорт.
Як зараз Мартас-Він'ярд. Саме там літували президенти.
І завжди, коли є багаті білі люди
у тій порі століття, завжди була й громада темношкірих,
що була біля них, бо хтось мусив їм готувати.
Хтось мав прибрати за ними. Хтось мав їх розважити.
Вона пішла на день народження,
вони були на пляжі, вони їли омарів
шоколадний торт і шампанське.
У неї був високий тиск. За кілька років до того в неї був інсульт,
але вона повністю одужала.
Але після цього чудового дня омарів і шампанського
вона повернулася до своєї хатинки,
прокинулася серед ночі, і стався інсульт. І вона померла.
І сумно, що вона померла.
Але вона до останньої миті робила те, що обожнювала.
Вона не гаяла часу.
Її похорон був грандіозним. Тисячі людей
пройшли повз похоронне бюро «Ховелл»
на авеню 138-ї та 7-ї.
І кортеж рушив до кладовища Вудлона.
Був темношкірий пілот — Г'юберт Джуліан,
який облетів кладовище й скинув її улюблені квіти
на могилу, коли всі люди стояли довкола.
Але востаннє вона їла саме омара із шампанським.
Омар був дуже поширеною стравою для афроамериканців.
Омари були дешеві, а білим вони були нецікаві.
Тож вони їли омарів і устриць,
бо можна було кинути сітку,
і креветки, усе це, за що ми платимо чимало,
тому що їх виявив істеблішмент.
Тож креветки з кашею коштували від п'яти баксів до 30.
Це культурний феномен, який є частиною того, ким ми є.
Як людина, яка навчилася в кулінарній школі у системі жорсткої французької
ієрархічної освітои, яка каже мені:
«Це поєднується з цим. Це — з тим», —
я не можу не відокремити це від того, що ви намагаєтеся мені сказати,
що це тепер щось буржуазне,
але коли ми споживали омарів і устриць,
це було щось буденне.
І ми засвоюємо це
як спільнота й думаємо, що це не для нас.
А насправді ми створили це.
Стільки наших історій приховано.
Але як люди можуть знати, хто вони, якщо не знають, ким вони були?
Це ми маємо повернути історії наших предків.
-За предків. -За предків.
Будьмо.
Попри яскраву культуру, створену за часів Ренесансу,
мільйони чорношкірих повернулися додому з Другої світової
до жорстокої дискримінації.
Це був час для стратегічної боротьби за наші свободи.
КОЛЕДЖ «МОРХАУС» ЗАСНОВАНО 1867 — КЛАС 51-ГО
Від організованих зустрічей до добре спланованих протестів,
насувався рух відповідальності.
В Атланті була маловідома акція засиджування,
очолювана групою студентських активістів HBCU,
чиїх історій я досі не знав.
Їхні зусилля
назавжди змінили хід історії цієї країни.
Переклад субтитрів: Жолудь Добровольський