V Británii začíná lockdown.
Lidé mohou vycházet z domovů jen z omezených důvodů...
UK se probouzí každý den do nejtěžších omezení,
aby se předešlo šíření coronaviru.
Takhle nějak si to představovali pisatelé sci-fi románů...
po apokalypse.
24. BŘEZNA 2020
Nic nenos, drsňáku, ok?
Na, vezmi tohle.
PRVNÍ DEN LOCKDOWNU
Ne do obýváku!
OBĚTI KORONAVIRU V UK 422
Jediná věc, co nás drží spolu je naše dítě.
-Arthur. -Malý Artie.
-Jmenuje se Arthur. -Nebýt malého Artie,
-dávno nejsme spolu. -Pravda je,
-že se nemůžeme vystát. -Nemáme se rádi.
Takže lockdown,
to, že musíme být spolu v domě...
To, co činilo život s ní trochu snesitelným bylo,
že vím, že odsud každý den vypadnu.
Vidím to úplně stejně.
Bože. Říct ti tak čau je bezpochyby...
-nejlepší část dne. -Jen být v jedné místnosti
a přijít a vidět ji zase. To je peklo.
Je to smutné a zahanbující zároveň.
Nesnáším tvůj obličej.
-Můj obličej? -Nesnáším ho.
-Ty nesnášíš můj obličej? -Jo, nesnáším.
Říkáš, že nejsem hezká?
Je velmi hezká. Jde o ten obličej. Naprosto ho nesnáším.
Připomíná mi rakovinu.
Jen pohled na něj. Asi ty oči.
Ne kůže, nebo varlata, ale něco fakt hnusnýho,
víte, jako jater, nebo slinivka.
Tvoje tváře? Nemůžu se tě dotknout.
Kolorektální,
ale když se na tebe podívám, mám pocit,
jako bych viděla tátovýho raka.
-Přesně. -To ty rty.
-Mám krásný rty.
Já vím. Jsou fantastické.
Jen je zcela nesnáším.
Neměli jsme se dávat dohromady.
-Šílenství. -Jsme tak rozdílní.
Ale když pomyslíte, "Protiklady se přitahují."
-Uvíznete v... -Víte co se taky přitahuje?
-...hormonech, feromonech... -Vrazi a oběti.
...intoxikace a sex jako o závod.
Ježíši. Jen pomyšlení na...
-sex s tebou je... -Já vím, vím.
A politicky jsme taky každý jinde.
Věřím v poctivou práci.
Každý věří v poctivou práci.
I když ona je zastydlá nezreformovaná socialistka.
To je moje matka. Mluvíš o mojí mámě.
Nikdy jsi mé politice nepochopil.
Jsem střed.
Prostě nevěřím ve vykořisťování pracujících této země.
Pracujících?
Co ty o nich víš?
Já pocházím z pracující třídy.
Vychovali mě. Nejsou takoví, jací myslíte.
Nejsou to jen rybí polévky, balený cigára a písničky kolem piana.
Pracující jsou děsiví.
-Nesnášíš lidi. -Nesnáším lenochy.
Zatímco ti, co vyrostli ve střední třídě...
-Tohle si poslechněte. -Vzdělaná elita.
Můj táta byl zubař!
Snažíš se šplhat po žebříčku? Jako já.
Došel jsem na vrchol, makal a vypadl.
Ježíši, nech toho.
Jsi z podělanýho Kilmarnocku, ne z Comptonu.
Byli jsme chudí. Vyšplhal jsem a zmizel.
Tenkrát jsem si říkala. "To je milý, je konzervativec."
Nejsem konzervativec.
Volil jsi je co se známe.
Volil jsem Tony Blaira.
Sakra. Můžeme přestat mluvit o politice?
Bojíme se o mojí mámu.
-Měli jsme ji sem vzít. -Nemá smysl to řešit.
-Rozhodli jsme se... -Já to "neřeším".
To nedělám. Vím, že jsme se rozhodli.
Je sama.
-A malý Artie... -Arthur.
Má jen jednoho prarodiče a rád bych aby to tak zůstalo.
Krom toho, není moc lidí co ho dávají.
-Má pečovatelky. -Jsou děsný.
Nejsou děsný. Jen přepracovaný.
Přijdou na 45 minut, třikrát za den.
Ohřejou v mikrovlnce těstoviny,
vymění jí sáček a už jsou na telefonu.
Byla tam jedna... Jedna dívka.
A někteří jsou skvělí, abyste věděli.
Platěj jim hovno, jen tak na okraj.
Makají od sedmi ráno do deseti večer.
Od klienta ke klientovi
a když mají prostoje,
nedostanou to zaplacené.
Míň než minimální mzda.
Já proti nim nic nemám.
Vím. Někteří jsou skvělí,
ale někteří ne, a to ani nejsou z rodiny.
A další věc. Cestujou. To je ok?
To nevím.
A nosí v autobuse roušky?
Viděl jsem lidi, co je nosí.
Radí, aby je nenosili.
Co se stane, když jedeš MHD,
mají zvláštní auto, nebo tak?
V jiných zemích je nosí. Máme i my?
-Nevím! -Přesně o tom mluvím.
Nikdo zřejmě nic neví...
Vůbec nic.
K sakru.
Zkoušely jsme ji dostat do domova.
Krásné místo. Mají všechno vybavení.
Nechceme se jí zbavit.
Ráno tanec, večer dialýza.
Ví, že se jí nechcete zbavit.
Naposledy nám řekla:
"Chcete se mě zbavit."
Má rozmanitý charakter.
Chcem, ať je pod dohledem.
Jo. Oba mí rodiče jsou mrtví. Víš jak. Díky bohu.
Hele, já...
Je mi to fakt líto.
Musíme se vzpamatovat. Je mi to jasný.
Bůh ví, jak to dlouho bude trvat.
Celé je to matoucí.
Jako by nikdo nevěděl co se děje.
Loď se řídí sama
a všechny dospělý unesli ufoni.
A ti lidi tam venku, neuvěřitelný.
-Neuvěřitelný. -Co je s nimi?
Pokračuj.
-Neboj se, ty se... -Ne, pokračuj.
-Promiň. -Jestli tohle dáme,
-budeme si muset... -Co?
-No, promluvit. -My?
Jo. My. Nemyslíš?
Ty chceš, abych mluvil?
Řekla bych. Nebo ne?
-Trochu? -Jo, dobře.
Včera, těsně před vyhlášením lockdownu...
jsem byl v Tescu. Víš, v tom na rohu.
-Jo... -Jsem takhle v Tescu,
a stojím tam, ok?
A bylo tam úplně vybíleno.
Jako kobylky, víš?
Chtěl jsem lilky.
-Tak jdu k katsu... -Katsu kari lilek.
Katsu lilek. Ten jediný Artie jí.
Takže. Ani jeden lilek v dohledu.
Ani okurka, rajče, mrkev, nic.
Vidím prodavačku.
Poznal jsem ji. Už jsem ji viděl.
Asi padesát, dost malá a...
Nechci, aby to znělo hrubě.
Poznáte ji podle velkýho nosu.
-Znám. -Víš kterou myslím?
Je milá.
Vyšla zpoza těch plastových závěsů...
a když vylezla,
vidím přepravku...
plnou lilků.
Hromadu. Říkám si: "super". Jdu za ní a říkám:
"Promiňte, máte lilky?" A ona: "Ne". Říkám: "Cože?"
A ona, že jsou vyprodaný. Ani nebyla slušná.
Což je nezvyklé, protože bývá milá.
Tak jí povídám: "Promiňte, ale...
podařilo se mi vidět skrz ty závěsy...
a všiml jsem si přepravky lilku."
A ona: "Sakra, to ne."
Znervóznila, protože čekala, že udělám scénu.
Nebo něco takovýho.
Prý, že mi je nemůže dát. Povídám: "Proč ne?"
Ona na to: "Manažer říkal, že je ještě nesmíme vystavit."
Povídám: "Už to chápu."
Tak říkám: "Podívejte, mám malé chlapce,
je trochu zvláštní
a nic jiného, než lilek nepozře."
"Nechci, abyste je vystavila,
ale abyste mi dala tři, ať můžu udělat kari."
A ona na to...
Úplně se jí třásl hlas.
"Pane, já vám tyhle dát nemůžu, protože se říká,
že jeden z řidičů padl za oběť koronaviru
a zkoušíme přijít na to,
jestli se dotkl tohohle produktu."
Myslela, že toho nechám.
Povídám: "Dám vám pětku." A ona, že ne.
"Dám vám dvacku." A ona, že to nejde.
"Padesát, za tři lilky." A ona, "Prosím, nechte toho."
"Dvě stě liber. Tady a teď."
A ona pořád, že ne. "Tisícovku"
"Cože?"
"Dám vám tisíc liber. Tady a teď."
"Jsem na tom dobře. Dařilo se mi."
"Bankomat, tři kreditky..."
"Vrátím se a dám vám tisícovku,
když tam skočíte a dáte mi tři lilky."
Přemýšlela. Jasně, že se jí hodí.
Kolik bere? Minimálku?
Žije z ruky do úst, tak o čem přemýšlí?
Rozhlížela se, jestli nás někdo slyšel.
Povídá: "Pane". Hlas se jí třásl, bůh jí pomáhej.
"Opravdu bych ráda 1000 liber, opravdu moc."
"Změnilo by to mojí rodině i mně."
"Nemůžu vám při čistém svědomí...
dát ty lilky, protože by váš syn, nebo někdo jiný...
mohl zemřít. Co bych to byla za člověka?"
A já na ní hledím a říkám:
"Ty nosatá příšero."
"Ty lůzre.
"Ty nechápeš, ty nosatá ubožačko,
že právě proto trčíš v tomhle podělaným kšeftě
a já mám E - class mercedes?"
Vzal jsem nákup a odkráčel.
Můj Bože.
-Proboha. -Co?
Proboha.
Nic jinýho sakra nejí.
-Jsi odporný. -Chtěl jsem...
-vařit lilek. -Ohavný.
Chtělas, ať mluvím. Nic jinýho nebude jíst!
-Co jsi za člověka? -Chtělas mluvit.
Netušila jsem, jakou ohavnost vypustíš.
Teď se cítím hrozně. Díky!
-Ty se cítíš hrozně? -Jo.
Víš, co mě dostává?
Víte, kvůli čemu se v noci budím zpocená?
Že jsem ho kdysi milovala.
Opravdu ano. Jak je to vůbec možný?
Naše bývalé city jsou pro mě nevysvětlitelné,
stejně jako pro tebe. Má pravdu, milovali jsme se.
-Myslel jsem, že je neskutečná. -Připadal mi okouzlující.
Teď jsi odpudivá.
Jsi asi tak přitažlivý, jako průjem v půllitru.
-Lockdown bude asi peklo. -Opravdový peklo.
Neskutečný.
To je úplně... Ruce nahoru.
Dostali jsme čerstvou zprávu,
8. DUBNA 2020
že premiér byl přijat na jednotku intenzivní péče...
s příznaky koronaviru.
Teď, když se města zklidnila,
můžete na obloze vidět největší superúplněk roku 2020.
Koronavirus se nešíří, což je dobrá zpráva.
Už mi nedávej, ty raubíři.
OBĚTI KORONAVIRU V UK 7097
Houby.
Bože, ano. Pověz mu o houbách.
Za vše můžou houby.
Umí to říct líp, než já.
Za všechno můžou houby.
Nebýt hub, byli bychom pořád spolu.
Umíš to říkat líp, než já.
Jsme ve třetím roce. Měli jsme teplý a něžný první rok.
Blaženost, láska, soulad.
Přežili jsme druhý trochu pichlavý rok.
Ten něžný sestup do ošklivosti a hašteření.
Tak a jsme v třetím roce.
Výlet do děsivé, ledové tundry.
-Fakt to povídám? -V tomto bodě už se nenávidíme.
Nechceme si to připustit, ale oba víme,
že každý zvlášť spřádáme plány jak se vymanit z Dodge.
Pamatuju ho u večeře, kdy jsem ho pozorovala u jídla a myslela:
"Tohle je to nejhorší co jsem čekala."
Co? Nejím tak zle.
Ne, že bys zle jedl.
Jde jen o to, že jíš. Když tě sleduju, dochází mi...
všechny ostatní procesy co to obnáší.
Jako žvýkání, drcení masa,
mletí hmoty co se mísí se slinami...
a klouže do té mísy s kyselinou,
aby se proměnila v nic víc, než hnědou klobásu slizu,
co vytlačíš z tvého rektu.
To všechno poznáš z jezení.
Ne, jen z tvýho jezení.
Naštěstí v tom nemusím pokračovat.
Před narozeninama jsme měli tu velkou hádku.
Masivní. Poslední kapka.
Ale já vůl zamluvil na víkend překvapení.
Sbírání hub v New Forestu.
Podělaným.
Nešlo to zrušit, takže...
Takže vás vyvezou do zasranýho New Forest,
někdy ohavně brzo ráno
-a nutí vás sbírat houby. -Ukážou vám, který jsou dobrý,
jak by se měly sbírat a vařit.
-Bylo to zajímavý. -Neskutečná nuda.
Kdyby náš vztah fungoval, mohli jsme si najít přátele.
Ti lidi byli hrozní.
Jeden nebo dva byli ok.
A co ten chlap co byl jak...
Měli by ho popravit.
Takže vás učí sbírat houby
a taky vás učí, které nesbírat.
Je jedna zvláštní houba. A tech chlapík říká:
"Když ji sníš, nezabije tě to,
ale bude to fakt zlý."
"Když ji sníš, budeš mít žaludeční křeče,
budeš zvracet, extrémní průjmy
a počůráš se."
A nás oba napadlo to samý.
"S radostí bych to tomu druhýmu nacpala do jídla...
a dívala se jak trpí."
-Pravda. -"Ráda bych tu houbu utrhla
a sledovala toho blbýho zmetka, jak leží na zemi...
sere si do gatí a myslí si, že umře."
Nechceš, aby se to stalo, jen si představuješ,
že by se to mohlo stát.
Jo a pak.
-Se to stalo. -Jo.
Já měl otravu.
Měl.
Jeden z nás utrhl špatnou houbu.
Jsou tak debilně podobný těm zdravým.
Skončily v tom jídle, co jsem měl.
Předbíhal jsi.
Protože ses loudala a kupovala karamelky.
Pro svýho divnýho kámoše Nathana, kterej je chtěl
a ještě ses na mě naštval a hnal se napřed...
a uvařil ty houby sám, abys mě naštval.
Hele...
Myslel jsem, že umírám.
-Fakt si to myslel. -Ta bolest byla šílená.
Myslel, že fakt umře.
Máte v těle něco, co vás chce zabít.
-Nakonec byl v pohodě. -V předsálí smrti.
Byl jsi u dveří. Ne na pozemku.
Ten chlap vysloveně říkal, že neumřeš.
Sanitce to trvalo 90 minut.
Je to tak. Bylo to trochu děsivý.
Celou dobu jsem ho držela.
Jo, držela jsi mě za ruku.
Jde o to, že když si tím procházíte,
když cítíte ten strach,
že dnes stoprocentně umřete...
-Opakuji. -...a osoba, co je s vámi...
je ta poslední, kterou uvidíte, vás spojí.
Když si projdete něčím takovým, spojí vás to.
Tak jsme se rozhodli to ještě zkusit.
Největší chyba v dějinách chyb.
Protože v té úlevě, přímo na výsluní stupidity jsme se rozhodli,
že určitě potřebujeme dítě.
Nikdy nečiňte rozhodnutí v blízkosti smrti.
Nebo skoro smrti.
Ten plod nebyl větší,
než kulka do hlavy, když...
nám došlo, že se nemůžeme prostě vystát.
A zbytek je prostě šitstorie.
-A to byl příběh o houbách. -Artie, pojď sem.
Ale nebylo to tak zlý, lockdown.
-Ne. -Máme za sebou dva týdny
-a zvládáme to. -Jo.
-Nebylo to příjemný. -To tedy ne.
Pořád se musíme vídat, míjet se na schodech...
A všichni se tváří tak přiblble nadšeně.
Což je nevhodné. Viděla jsi WhatsApp? Neomluvitelné.
Twitter, Instagram. Nemůžeš ani...
"Jsme v tom spolu." "Spolu to zvládneme."
"Učím se hrát na banjo."
"Udělala jsem macramé přehoz z těstovin."
Nech toho.
Děje se toho hodně,
a pomáhá nám to, víš co,
nevšímat si toho druhýho.
Můžeme předstírat, že...
-ten druhej neexistuje. -...je v komatu,
Moje práce obnáší hodně zjišťování.
-Řekni jim, co děláš. -Nezačínej.
-Ale jo. -Nezačínej s tím...
-Nikdo nechápe, co dělá. -Chápou.
Já to nechápu.
To není pravda. Lidi chápou, co dělám.
-Tak jim to řekni. -Ok.
Mám butikovou poradnu.
Děláme analýzu dat...
a hledáme multimediální řešení pro...
-Jako že? -...lineární online...
marketéry, co se zabývají úsporou nákladů.
Co je na tom složitýho?
Když jsme měli první rande
a lidi se ho ptali, co dělá, řekl tohle všechno...
a já se naklonila a povídám. "Dělá do počítačů."
Což byla sranda. Před miliony let.
Hodně jsme balili. Díky Bohu za Rishi.
Soudruh Rishi.
Jen říkám, že zakročila Amerika.
-Je pandemie. -Investice do pracovních míst.
Je pandemie.
Není to doslova manifest, s kterým šel Jeremy Corbyn...
naposledy do voleb?
Jo poslední volby jsi bojovala,
abys uvedla opatření, který byly dobré k tomu,
aby sundaly ekonomiku.
V 2008 to nebyla pandemie, když banka...
Nech toho. Nikdy jsem nesouhlasil s 2008. Sakra.
Neexistuje banka tak velká, aby nepadla.
To by byl socialismus. Nechť slabí zahynou.
-Teď ti almužna nevadí, co? -Jsou to dluhy, ženská. Dluhy.
Moje firma není slabá. Nikdy nebyla.
Ne, jen je nepochopitelná.
Bylo toho tolik k řešení. Všechny ty dluhy,
refundace, zákonná nemocenská,
vrácení daně, pak nucená dovolená.
Bylo to pro mě důležitý.
-Mám 12 zaměstnanců. -Propustil jsi je.
Nepropustil.
-Rozeslal jsi emaily s výpovědí. -A hned vzal zpět,
když dali nucené volno.
Když jim stát dával výplaty.
Byli to dobří lidé.
Za 80 procent platu.
Což je to, co je nucené volno.
-Což můžeš přebít. -Když jsi trouba.
A zatím ona pořád chodí do práce.
Jo. Pracuju pro charitu PFN.
Jsme Taliban verze Lékařů bez hranic.
Tahle, že prý spasí svět.
Dělám s uprchlíky.
Dělá dobrou věc. Jsem na to hrdý.
I tak trochu na ni.
Jsem jen koordinátor...
Pro Evropu. Pro celou Evropu.
Pracuje do roztrhání těla.
V principu s uprchlictvím nesouhlasím,
ale ti, kterým pomůže ona... -Jo.
Ti moji nejsou rozdílní...
Jejich příběhy...
Tihle se nijak neliší...
Zabolí vás u srdce.
Kteří? O kterých to mluvíš?
Nejsou v ničem jiní... Vůbec se do toho nebudu pouštět.
Děje se toho hodně.
A s domácím vyučováním...
S čímž nesmírně pomohl a šlo mu to.
Portugalská kolonizace Macau
a teplota tavení olova byly malé ostrůvky paměti,
na které jsem pyšný.
Šlo mu to, o tom žádná.
Achriemu to vyhovuje. S dětmi si moc nerozumí.
Jo, ale je zlatej.
Je tu? Že je to miláček?
Je to definitivně zlatej kluk.
Dala jsi mi skvělého syna.
Nedala jsem ho tobě, ty šmejde.
A pak je tu matka. Jistěže jsem se bála.
My oba.
Cokoliv se mezi námi děje, má tu holku rád.
-Nenávidí tě. -Miluje mě.
Nesnáší tvou politiku.
Alespoň se má s kým přít.
Je přímočará stará komunistka.
Stará dobrá škola. Milovnice SSSR.
Nikdy nerozchodila pád zdi.
V 70" měla vazby na Rudou brigádu.
Neměla vazby...
Ti, co chtěli vyhodit Tele-věž?
Kvůli ní se otočný restaurace už netočí.
Možná ukrývala dva lidi, co v tom měli prsty,
na několik hodin.
Jednou jsem ji načapal, jak čte Kapitál.
Artiemu, když byl v kolíbce. Miluju ji.
Je zuřivě nezávislá.
Nechtěla k sobě pustit pečovatele.
Má strach. Už jí nohy neslouží, jako dřív.
Lidi vystraší, když jim odchází.
Už jí odchází všechno.
Nutím ji denně do Zoomu.
Její oči, ledviny. Teď k tomu krk.
Nemyslím hrdlo,
ale svaly, co drží hlavu.
Dávám jí oběd a říkám: "Jsi v pořádku?" A ona...
A já: "Ty vole, to mě děsí."
-Do toho pečovatelka... -Miriam, že?
Maryama.
Somálka. Miriam se jí líbí.
To ani náhodou.
-Je hodná. -Jedna z těch hodných.
Prostě, jste na Zoomu.
Nosí domácí štít,
vyrobený z plastu... Jako hledí...
Jako plastovou kapsu, přidělanou gumama.
Je to Miriam. Ta hodná.
Ptala jsem se na roušky, a ona na to:
"Žádné nám nedali."
Nic. Musí si je vyrábět samy z igelitek.
-Co se to kurva děje? -Maryma z toho není vůbec nadšená.
Bojí se. Bojí s o sebe, klienty i svoji rodinu.
Kolikrát musí přestupovat?
-Dvakrát. -A kolik klientů denně?
-Osm. -Co to jako je?
Je to konec. Volám na radnici,
doktora, helplinky,
ale nikdo mi neporadí kvůli tomu, co se teď děje.
Jsem připraven ji vzít sem.
Ale ohrožuji ji tím?
Kdo půjde a kdo zůstane...
-Kdo se postará o něj? -Jo.
Takže jsme celí bez sebe
a okolo vražedný virus.
Sedíme si tu, zatímco moje matka...
Říkám si: "To je všechno?" Umře moje máma?
"Umře teď?" Máme kurva strach.
Její sestra tam nakluše, všechno vyřeší, jen tak.
-Je skvělá. -Zničehonic.
Jo... protože jinak je trochu...
Sobecká?
-Ne sobecká. -Chce být kolik.
Ne, víc teatrální.
Zkus občas říct vtip, ať se zasmějeme.
-Ať tak, či tak, zachránila nás. -Jo.
Přiměla ji jít do domova.
Pečovatelskýho.
Přesvědčila ji, ať tam jde.
Krásný místo. Bůhví, jak se jí to povedlo,
-ale hurá. -Jo.
Přesvědčila ji a oni ji přijali.
-To je úleva. -Bylo to úžasný.
Já vím. Přes noc, bez problémů. Bez okolků, v noci.
Jo.
-Bude v pořádku? -Tam? To bude.
Anno? Anno, můžeš sem jít?
11. KVĚTNA 2020
BRZKÉ UZDRAVENÍ BABIČKO!
OBĚTI KORONAVIRU V UK 32 065
Dnes večer jsem sklízel lilek.
Nikdy předtím jsem to nedělal.
Vlastně bych to neměl dělat teď,
protože jsem je zasadil před pár měsíci.
Měli byste je nechat tři roky,
aby se zapustily, jinak pojdou.
Alespoň to tak říká google.
Ale nemohl jsem odolat.
Víte, vypěstoval jsem je vlastníma rukama.
Hele, neříkám, že jsem nějakej zahradník.
O to tady nejde.
Ale se vším, co se letos děje.
Objednal jsem je... zkraje února.
Nevím proč. Jen tak.
Teprve jsme si přičichli k té věci,
co vylezla z daleké Číny, z toho...
mrňavýho místa, co nikdo nezná.
Tyhle zdravotní záležitosti se tu a tam stanou, že jo?
Ptačí chřipka, Ebola, SARS.
Neříkám, že jsem věděl, že se tohle stane.
Nejsem nějaký šílený týpek,
co se schovává v protiatomovým krytu.
Mluvím tu o pěstování zeleninky.
Každý rok to plánuju a nikdy jsem to nezkusil.
Jako naučit se jména stromů,
nebo si přečíst Dickense. Stanete se lepšími lidmi.
Jen to nikdo nedělá. Ale letos,
s tím, co se okolo děje...
Najednou to dělám.
Pěstuju zeleninu. Mám tady všechno.
Mrkve, okurky, rajčata, cukiny.
Ředkvičky, ty divný věci z Venezuely,
nevím přesně, co jsou zač.
A chřest. Takže. Dnes v noci...
nám zavolali. Asi po tom, co vyhlásili oficiální...
konec lockdownu. Volal Jonathan, ok?
Jonathan je bratr na JIPce v nemocnici.
Super týpek. Je fajn.
Nemůžu ho přechválit.
A dělá tam hlavní sestřičku.
Dává bacha na stařenku, kvůli covidu, víte?
Profičelo to tím místem.
Zdevastovalo to pečovatelský dům.
Spousta mrtvých, ostatní v nemocnici.
Jako naše babi. Je na kyslíku,
nebo ventilátoru, vězí v komatu. A Jonathan,
volá nám každý den,
nám všechno říká. Všechno.
Teplotu, tep,
kdo se o ni stará,
kdy ji otáčejí na břicho,
aby mohla dýchat.
Když má chvilku, což není často,
opravdu na ni mluví.
Nebo jí dá k uchu telefon, abychom s ní mohli mluvit.
Je to borec, tenhle Jonathan.
Nemůžu mu to vytýkat. Ale když nám dnes v noci zavolal to, čeho jsme se...
nejvíc obávali, že se má "jeden z nás...
přijít na čtvrt hodiny rozloučit."
Vzala to ona. Bylo to v 6:30.
Sleduju ji, jak telefonuje,
jak přikyvuje.
Jonathan je na druhém konci drátu.
A ona zavěsila a povídá,
věcně a stručně. "Už je to tady."
Jonathan říká: "Jeden z vás může na 15 minut přijít a rozloučit se".
A to máme štěstí,
protože na většinu míst vás ani nepustí.
Musí tam být v 8:45.
Řekla to jen tak. Chladná jako led.
Ale uvnitř, viděl jsem, jak jí puká srdce,
víte, prostě hotovo.
Hotovo.
Takže. 8:45, říkám si: "Je to dlouhá chvíle,
půjdu sklidit chřest."
A sklidil. Svázal a podusil v páře,
s trochou soli, pepř a udělal čerstvou majonézu.
Není to lehký, ale když se povede...
Sedli jsme si spolu a snědli ten chřest.
A ona řekla, že jí chutnal Myslím, že jí pomohl...
rozptýlit myšlenky.
To máte tak.
Honí se mi hlavou taková věc...
jak tu sedím...
Kdybychom měli tušení, tenkrát ze začátku února,
objednal bych si online chřest...
A říkám si, kdo kurva jsem?
Ale jestliže jsme měli tušení oč jde už tenkrát,
tak jak je možný, že lidi, co řídí tuhle zemi...
Jak je možný, že lidi, co tuhle zemi řídí...
Jak je možný, že tihle lidi...
-Co to děláš? -Jenom...
zadávám její teplotu do tabulky.
Proč? Chci říct...
Záleží na tom ještě?
Ne, asi ne.
Co to děláš? Nech...
-Myslel jsem, obejmutí, nebo... -Ne.
Ne, ne. Musím se izolovat.
-Cože? Tady? -Jo.
Jo. Nemyslíš?
Nevím.
Jaký to bylo?
No, byla v bezvědomí.
Nemocnice byla divná. Byla...
prázdná i tam, kde bývá plno.
Ale bylo cítit, že za oponou je...
-Jonathan byl úžasnej. -Jonathan je úžasnej.
Jo.
Řekl mi všechno, co přijde.
Byla u ní doktorka a poznala,
že se blíží konec za pár hodin.
Ale říkala: "Nebojte se",
protože má noční...
a určitě u ní bude, až přijde její čas.
On říkal, že se o to sestry vždy snaží.
A ujišťuje se, že lidé neumírají sami.
Jo.
Pak mi ukázal, jak si nasadit ochranný oděv...
a aby se v tom dalo vydržet...
a pak mě vzal dovnitř.
Měla jsem 15 minut.
Deset z toho jsem jen mluvila o dopravě.
-Proč? -Protože bylo na ulicích tak prázdno.
A pak, po deseti minutách se dovnitř naklonil a povídá:
"Řekněte, že ji máte ráda."
A já to udělala. Prostě...
Všechno to...
Všechno to ze mě vypadlo.
Co všechno?
Jak ji mám ráda. Víš co.
A jak jsem na ni hrdá.
A jak jsem vděčná, že je, jaká je...
a za všechno, co pro mě udělala...
a jak je mi líto, že jsem to neřekla, když mě ještě mohla slyšet.
A že jsem ji měla tak ráda,
že už teď mě bolí srdce
a že se bojím, že to nikdy nepřejde.
-Ne. Ne, ne. -Nemyslíš, že...
Pravda.
A pak jsem jí řekla, že Jonathan povídal, že se nemusí bát.
Že jsem s ním mluvila
a že mi slíbil, že až přijde čas, bude s ní.
Řekla jsem jí,
že slíbil, že ji vezme za ruku...
až bude odcházet. To jsem jí pověděla.
Cítím, že tu teplotu musím zaznamenat...
Udělej to.
Ale...
nemá to smysl, že ne.
Nikdy to nemělo smysl, takže jestli ti to udělá dobře...
Jestli to nemá smysl...
Řekla jsi jí úžasný věci.
-Opravdu? -Fakt.
-Protože já nevím. -Ale já ano.
Ok.
Dobře.
Pak jsem jela domů a Jonathan zavolal
-a řekl, že se to děje. -Ne, počkej. Ne.
-Jo. -Ne.
-Myslel jsem, že až ráno. -Hodně se zhoršila,
takže to přišlo.
-Ježíši. -Já vím.
A byla sama.
-Byl tam Jonathan, ne? -Nebyl.
-Myslel jsem, že... -Nebyl tam.
Měl jiného pacienta,
který umíral ve stejnou chvíli, a ten neměl nikoho, takže...
Řekl, že máma měla alespoň mě na FaceTime.
Můj Bože.
A já ho opravdu prosila aby...
Aby neodcházel. Povídám:
"Prosím, nenech moji mámu umřít samotnou." A on řekl: "Promiňte."
A já...
"Prosím". A on řekl, jak ho mrzí, že si musel vybírat.
A vybral. Musel to udělat.
Musel.
Takže jen...
Položil telefon na rám postele.
A já seděla na kraji na kruháči,
na FaceTimu.
Jen tam tak sedím a sleduju mámu jak umírá,
poslouchám Jonathana na druhé straně závěsu.
Povídá chlapovi, že ani nevěděl, že tam je...
a že ho neopustí.
Takže jo, máma umřela o samotě.
2. PROSINCE 2020
UK JAKO PRVNÍ SCHVÁLILO V EVROPĚ PFIZER VAKCÍNU
...Zavyl mrazivý vítr
Země v železo ztvrdla
POČET OBĚTÍ KORONAVIRU V UK 59 699
Vody na kámen zmrzly
Napadl sníh A další sníh
Nekonečně sněhu
Uprostřed šedé zimy
Kdysi dávno
Náš Bůh Nebesa jej neunesla
Ani Země sama
-Spíme spolu. -Jo, spíme.
-Což je... -Jo, velký překvapení pro oba
-stejně jako pro vás. -Naprosto.
-Nečekali jsme to. -Vůbec.
-Ani za milion. -Ne zas.
Poslední chlap ne Zemi? Chci zpátky celibát.
-Jo... -My...
Spíme spolu a...
-Jo, je to super. -Jo, bylo...
Jaký to bylo?
-Dobrý. -To bylo!
Fakt dobrý a naprosto nečekaný.
Ale vždycky to bývalo dobrý,
-z hlediska minulosti. -Jo.
-Ne, že bychom kdy... -Ne, kdepak.
Ne nějaký super pich...
Neděláme takový ty šílenosti, jako...
-Na Olympiádě. -Kdo má na to čas?
-Ale mívali jsme libůstky... -Ano.
-Neříkám že jsme... -Tenkrát.
Byla legrace. Bylo o la lá.
Prostě k sobě pasujeme.
Jsme oba velmi...
Byli jsme...
-Jsme oba dobře stavění. -Rychlí.
-Jo, rychlí. -Jo.
Oba jsme v sexu rychlí.
-Ne, blbě rychlí. -Ne.
-Ne, ne. -Ne.
Máme tah na bránu. Nezdržujeme se.
Nejsme moc na předehry.
Nic tantrickýho jako...
Paul Weller... Víte co myslím.
Ale ani to není šup sem, šup tam.
-Kdepak. -Kdepak, nedospělé není to...
-Nebo jo? -Kdepak.
Oba dojdeme tam, kam chceme dojít...
-Čas se šetřit. -...timitou. Jo.
Je zbytečné dodávat, že nás to jen rozptýlilo.
-Blesk z čistýho nebe. -Asi jsme přišli na to proč,
ale pořád to nedává smysl.
-Nebo jo? -Ne.
Nechápete to, ale stane se to.
Začalo to na konci prvního lockdownu.
Stejnou noc, co měla máma pohřeb.
Byl to divnej den, popravdě.
Prostě pohřeb. Pohřbil jsem rodiče
a teď ta spousta věcí, co musíte zařídit.
Cizí lidi, co klepou na dveře, kytky,
písně, občerstvení, výběr rakví, zdobení.
Může se to zdát otravný, ale vlastně je to úžasný,
protože vás to rozptýlí od truchlení nad ztrátou.
Vzpomínám si na tátův pohřeb.
Byl tam skoro dvoumetrovej chlápek z pecí.
Přišel ke mně,
chytil mou ruku do svých obřích pěstí a povídá:
"Byl to poslední velký charakter, tvůj otec."
"S ním odešla z práce všechna radost."
"Měl jsem ho rád."
A myslím si, že něco takovýho...
vás naučí, že jste o svém člověku...
nevěděli tolik, kolik myslíte. A to vás rozhodí.
A nic takovýho na covidovým pohřbu nezažijete.
Pět lidí na pohřbu. Pět!
Pro pět lidí nezařizujete občerstvení.
Vyberte rakev online. "Tuhle, tyhle madla."
Žádní cizinci u dveří.
Nikdo nepošle květiny. Co s nima?
-Umýt před doručením? -Žádný zpěv na pohřbu.
Žádný žalmy...
Nikdo cizí vás nebere za ruku aby vám řekl,
-že váš táta byl vlastně... -Zastav, posouchej.
-Můžu něco říct? -Jo.
Nebudeš mě mít za blázna...
Nevím, co se chystáš říct, nebo snad jo?
No...
Mně se ten pohřeb líbil.
A vím, že bych to neměla říkat,
protože pro ostatní to bylo tak bolestivé,
tak zničující, že není pořádný pohřeb,
ale pro mě...
Pro mě byl...
prostě nejlepší.
Nemáte starost o catering, ani o kytky.
Nikdo neklepe na dveře a neleze do domu,
neřešíte, co o vás vypovídá rakev,
o vaší lásce k mrtvému, nezpívají se žalmy.
Jste tam jen vy a ten, koho pohřbíváte.
Nic vás nerozptyluje od bolesti nad vaší ztrátou,
a to se mi líbilo.
Sakra hodně.
Mně se taky zatraceně líbil.
-Fakt? -Fakt.
Tak proč jsi byl tak...
Protože ty jsi byla celá...
Jo, ale líbilo se mi to.
Ne přímo líbilo. Umřela mi máma, ale...
Samozřejmě. Řeknu vám,
že ten dvoumetrovej chlápek od táty...
To co mi řekl, mi zkazilo celej rok.
Nepotřeboval jsem vědět, že ten kretén,
co mi lezl na nervy desítky let je Michael debil McIntyre.
Nemohla jsem nic říct, protože...
-Nemůžeš, že ne? -Ne.
Nemáš být veselá na covidovým pohřbu.
A když jsme dorazili domů, začali jsme mluvit o Artiem...
Sakra. Artie byl...
-Byl naštvanej. -Chtěl vidět tělo.
-Babičku zbožňoval. -A chtěl si na ni sáhnout.
A co?
Já si chtěla taky sáhnout. To je normální.
-Chtěl ji ochutnat. -Neříkej to, jako by byl kanibal.
To neříkám.
Nechtěl ji koštovat. Chtěl vědět, jestli mrtvé tělo...
-Co? -...chutná, jako to živé.
To je normální. Jakože naprosto.
Podělaný zvědavý děcko.
Tak jsme byli na pohřbu,
přišli domů, mluvili o Arthurovi,
udělali si čaj, snědli trochu sýra
a pak... Měli jsme sexuální kontakt.
Řekneme jim, co to bylo?
-Nemusíme... -Ne, jistě.
Stačí říct, že jeden z nás měl orgasmus.
-Nemusíme... Proč? -Potřebovali...
Proč to potřebuješ říkat? To stačilo.
Jednorázovka. Svedli jsme to na situaci.
-Už to nebudeme dělat. -Bože, ne. Hotovo.
-Co je v telce? -Jo.
Po lockdownu začínáme ožívat a zapomínáme na to.
Věci se mění, potkáváte lidi, můžete...
-do restaurace. -Nabádají,
abyste tam šli. Bizarní.
A za celou tu dobu jsme neměli sex.
-Ne. -Ani jednou.
A malý Artie byl zpátky ve škole.
A zase doma, protože někdo měl covid.
Zase tam, doma a zase zpátky tam.
Jako nějaký pitomý jojo.
Jde o to, že jsme měli prostor to dělat doma,
kdybychom chtěli. Ale nechtělo se nám.
Ne. Měla jsem hodně práce.
A je tu léto, pak podzim.
Lidi asi zapomněli, že žijeme v zemi,
co drží pohromadě díky tkaničce a izolepě
a lidi, co nemají možnost pracovat doma,
lidi, co mají mizernou práci a plat, ale starají se o zmetky jako jsme my...
-Opatrně, soudruhu. -Neser.
Svět je pořád oko za oko.
Mám nápad. Jen nejezte kuřecí nugetky.
-Tady je. -Jde o to, že...
po celou tu dobu nás ani nenapadlo mít sex.
Ani když začal lockdown za záchranu vánoc.
Pořád to neděláme.
Ani za milion let.
Ne. Pak vyhlásili, že objevili vakcínu.
A my prostě začali souložit jako teenageři.
Vážně, netuším proč.
Spustilo to ono oznámení?
Je to věc lockdownu?
Zažili to i jiní?
Možná proto, že vakcína změní věci k lepšímu?
-Pro tebe možná. -Jak to myslíš?
Lidi v táborech nebudou hned tak očkovat.
Tady vidíme pravou mravnost.
Bohaté země se do toho pustí.
-Pozor, je tu pan správný. -Neser!
Život a smrt by neměly být o zisku.
Všechno je zisk.
A nevyslovuj "zisk", jako špatnou věc.
Jak myslíš, že přišli s vakcínou? Použili peníze.
Vím jen, že ty dostaneš vakcínu...
dřív, než člověk v první linii v Sierra Leone.
S tím co děláš?
Běžel bych hned zítra.
Vím, že s tou odporně nabitou prkenicí...
Stoprocentně bych ji dostal.
Dvakrát i třikrát a ještě na víkend.
-Proč s tebou spím? -Nevím.
Ráno jsme to dělali v kuchyni.
Na myčce. Neskutečný.
-Proč musíš... -O čem to mluvíš?
Přeháníme to.
Sakra. Fakt. Za tohle se omlouvám.
-Nemusíš jít do... -Ne.
-...detailů. -Jo, všechny vstupy a výstupy.
-Bože. co... -Promiň.
Kolik ti je?
-Kolik ti je? -Kurva...
Neznamená to, že z ničeho nic...
Ne!
-Najednou miláčci,... -Ne!
-Absolutně ne. -Ťu ťu a tak.
Bože, kdepak.
Je to tělesné, že? Fyzično. Jen tělo.
-Přesně. -Ano.
-Že? -Jo!
Ne, že bychom se náhle...
-Proboha, ne. -...zamilovali...
Ježíši.
-nebo se... -Přestaň.
Vodili za ručičku, nadbíhali si,
-a píchali... -Furt je mi z toho blbě.
Pohled na ni mi pořád obrací žaludek naruby.
Dělám si srandu, že jo?
Myslím si, že se stále...
vypořádávám se smrtí mé matky
a ta vakcína něco jakoby spustila.
Myšlenka, že kdyby...
Kdyby ji měla...
Ta nespravedlnost a nesmyslnost toho všeho.
Takže ta fyzická záležitost mezi námi...
-Myslím, že to pomohlo. -Ano.
-Mně taky. -Tobě taky?
Myslím, že jo. Sex pomohl.
Jo, sex, jasně,
ale není to jen sex. Jde o kontakt...
Jistě, hlavně ten kontakt.
Ale mně osobně pomohl i sex.
Nejede mi v hlavě jenom ta vakcína.
Je těžké si to připustit,
ale mám teď vůči sestře smíšené pocity.
Ochladla jsem.
A ona se cítí hrozně...
Prostě strašně.
Měla bych s ní mít soucit,
ale zlobím se. Tak moc se zlobím.
Zklidnilo mě to.
Nenávidím se zato.
-Ale jsem fakt upřímná... -Jen si vyprazdňuju kulky.
-Cože? -Co?
-Co jsi to řekl? -Jen jsem...
-Pro Krista! ...vtipkoval.
-"Vyprazdňoval kulky"? -Sranda.
-Nevtipkuj. -Promiň
Co je to s tebou?
-Říkám, promiň. -Vždy.
Promiň. Nedělám to vždycky.
Vždycky, když začnu myslet...
-Když začnu myslet, že... -Že co?
Nechoď pryč.
Neodcházej!
Trochu ji to vzalo.
Vím, že se to nezdá,
ale uvnitř...
truchlí.
23. ÚNORA 2021
UKONČENÉ OČKOVÁNÍ V UK 669 105
Musíme se omluvit národu.
Tolik nás to mrzí.
Jedeme živě...
OBĚTI KORONAVIRU V UK 121 305
Nemůžu se zbavit pocitu, že máma neumřela, ale byla zabita.
Problém je, že lidi nerozumí slovu "exponenciální."
Myslí, že jde o "hodně", nebo "dost rychle".
Vidíte to v televizi,
v špatných sci-fi filmech.
"Bože, ta cizí hmota exponenciálně narůstá."
A říkáte si: "Hodně."
Ale vyplatí se, dát si tu práci a porozumět,
matematickému exponenciálnímu růstu.
Takže...
Začnete jedničkou, zdvojnásobíte ji, například každé tři dny.
Násobíte každé tři dny.
Na konci týdne máte čtyři.
Z jedničky je za týden čtyřka.
Na konci druhého týdne máte 16.
Na konci třetího máte 128.
A za měsíc 512.
Jen za čtyři týdny.
To je o dost víc, než jeden,
ale ne zase tak moc.
Ale když budete pokračovat,
pátý týden je to 2 048.
Šestý je to 8 192.
Sedmý...
Sedmý máme 65 536.
V osmém jsme na 262 144.
A za další týden,
za méně než blbý...
dva kalendářní měsíce od úplnýho začátku,
dostanete 1 480 576.
Rozdíl mezi začátkem a koncem...
prvního týdne jsou 4.
Mezi začátkem a koncem...
devátého týdne je rozdíl...
786 432.
Stejný počet dní, sakra rozdílný čísla.
Nejedná se o vykreslení koronaviru.
Tohle se nestalo.
Nedošli jsme do do devátého měsíce kvůli lockdownu.
Nebyla to jen jedna osoba, co přišla do země.
Bylo asi tak 1 300 pacientů nula.
A to nepočítám pokusy o boj s virem...
před lockdownem.
Trasování, změna chování lidí.
To, k čemu došlo je mnohem složitější, než to, co jsem ukázala.
Já jen vysvětlila slovo "exponenciální".
A neznamená to "dost rychle".
Znamená to...
Znamená to, že jde o čas.
Říká se, že kdybychom se zavřeli o týden dřív,
jen o jeden týden,
zachránili bychom 20 000 životů.
Zdá se mi, že nechápeme slovo "exponenciální".
Právě jsem vám to vysvětlila...
Během jedné minuty
a 34 vteřin... A vy to chápete.
Je to tak? Žádná věda, co?
V lednu 2020 CPA...
kontaktovala ministerstvo zdravotnictví a sociální péče a řekla,
"Co budeme dělat s tím novým koronavirem"?
A oni: "Nic. Nic zvláštního."
Kontaktovali je o týden později a ptali se:
"Co máme dělat teď?"
"Máme se izolovat? Zakázat návštěvy...
u rodiny a přátel?"
"Měli bychom nosit roušky?"
A tentokrát jim neodpověděli "nic".
Tentokrát jim řekli...
Neřekli jim nic.
Myslím, jako, vůbec nic.
Až o měsíc později...
dostali instrukce.
To bylo na konci února
a vedení říkalo:
"Nemusíte nosit roušky
a je dost nepravděpodobné, že lidé v domovech...
s pečovatelskou službou se nakazí."
A já to zopakuju.
Rada z ministerstva zněla:
"Je velmi nepravděpodobné, že se lidé v domovech...
s pečovatelskou službou nakazí."
Můžete si to vyhledat. Pořád jsou k tomu linky.
Před týdnem náš premiér chodil
a potřásal si rukou s pacienty s koronavirem.
Potom Královská Akademie vyhlásí,
že bez testování...
může virus zabít půl milionu lidí.
A vláda na to: "Kurva, fakt?"
"Kurva, do hajzlu."
A pak přichází panika.
NHS je ohromena.
"Budeme jako Itálie. Bože ať nejsme jako Itálie!"
A ministr nařídí uvolnit 15 000 lůžek
a radí nemocnicím, že by to měly stihnout
za tři hodiny.
Takže pacienty vyvezou z nemocnic
a pohřbí je v domech s pečovatelskou službou,
kde je netestují, protože...
A budu opět citovat:
"Postižení covidem mohou být bezpečně ošetřeni v domovech."
Takže zatímco NHS...
Zatížení NHS se ostře řešilo
a zatímco nebyla žádná...
Nebylo dost pomůcek a hodně se to řešilo,
domovy nedostaly skoro nic.
Dali jim nějaký ošuntělý hadry, zatímco ceny vystřelily.
A místní úřady hrozily zastavit financování domovů,
když přestanou přijímat koronavirové pacienty.
Takže je posílali do těch zařízení jako biologické zbraně.
Jako deky vyšívaný neštovicema.
Říká se, že při prvním lockdownu zemřelo 40 procent lidí...
v domovech. 40 procent.
Chápete? Nemůžu se zbavit pocitu,
že moje matka byla zabita. Ne pod autem,
nebo pistolí, nožem, nebo baseballkou. Ani ne virem.
Zabila ji hloupost.
Byla zabita zabedněností.
Někým, kdo vidí něco, co se na něj řítí...
rychlostí vlaku a on jenom:
"Pokračujeme, jakoby nic, ne?"
Takový malý Dunkirk.
Ohrnutý ret "Pokračujeme dál, starouši."
A moje matka...
-Máma... -No tak.
Myslím...
Myslím, že to stačí.
-Myslíš... -Nebo ne?
-Už jsi to ze sebe... -Pamatuješ...
Když jsme měli být v lockdownu...
Měli jsme být doma a nebyli jsme.
Říkali: "Nechoďte do barů,
restaurací a tak,
pokud něco opravdu nutně nepotřebujete."
To bylo když se zavíralo Španělsko,
Fancie, Litva a Malaisie. Všichni šli do lockdownu.
Jo.
Je to...
Všechno?
To je všechno?
Ne jako: "Víc nemáš?" Myslím upřímně.
Jestli je toho víc, máš právo to říct.
Jo. Promiň.
To je všechno.
Jsi v pořádku?
Ne, to fakt nejsem.
Něco se ve mně mění.
Cítím, že se přikláním na temnou stranu.
Jo. Sakra.
Co kdybychom mysleli na něco pozitivního?
Pozitivního?
Jo. Zkusme si nechat místo na hezký věci.
-Jaký? -Nevím.
-Co třeba Arthur? -Ok. Co s Arthurem?
Tuhle řekl zajímavou věc.
Je fakt chytrej.
Měl revoluční teorii. Lidstvo jako kořist.
Zní to šíleně, ale poslouchej, ok?
Má teorii, která říká, že na rozdíl
od představy,
kterou máme o člověku, coby lovci,
byli jsme oběť, co poháněla svůj vývoj.
Arthur tvrdí, že se to děje pořád.
Říká, že 50 lidí ročně v Tanzanii sežerou lvi.
A že v té vesnici...
žije leopard, který stojí ve vysoké trávě
a když ho jdou vesničané zahnat,
dostane se jim do zad a pojídá děti nechané ve vesnici.
-To je chmurný. -Taky jsem si myslel.
-Možná zkusíme něco jinýho. -Jo.
-Napadá tě něco? -Mě?
Jo.
Brexit. Stalo se to...
Nechme toho, ok?
Jo, já jen...
Tvoje firma.
-Moje firma zkrachovala. -Jo.
-Máš z toho radost. -Neříkej to před...
-Musel jsem lidi vyhodit. -Nechtěla jsem...
Nemám radost. Musel jsem vyhodit lidi.
Přišel jsem o práci. Nechodí mi peníze. Nejsem rád.
-Optimista. Jsem optimista. -To jsem měla na mysli.
Optimista.
-Možná je to kravina. -Není.
Je to dobře. Jsem ráda.
-Fakt? -Jo.
Jo.
Maryama.
Maryama, mámina pečovatelka. Furt tam trčí.
-Co je na tom pozitivního? -Koronavirus ji nezabil, zatím.
Neřekli jsme jim, že má koronavirus.
Sakra. Dost jí to vzalo. Sakra zle.
Ale ještě na to nezemřela. To je pozitivní. Do prdele.
-Snažím se... -Musíme se snažit víc.
-Proč si nemyslíš... -Co se takhle vzít?
-Cože? -Však víš. Co se ksakru...
Zatraceně...
Pojďme se kurva vzít.
-To má být žádost o ruku? -Jo.
-Jo, žádost o ruku. -Aha.
A ty říkáš: "Pojďme se kurva vzít?"
Pravda, není to zrovna Keats.
Mám říct něco pozitivního?
Ne.
Vůbec ne.
Možná trošičku. Nevím.
Jde o to, že jsme prošli mnohým.
A pořád tu jsme. Ty a já.
Wow!
To je to nejromantičtější, co mi kdo kdy řekl.
-To jsi slyšel v písničce? -Přemýšlel jsem o tom.
A myslím, nevím jak je to možný,
-že tě asi miluju. -Asi?
Miluju tě. Zatraceně kurva hodně.
Vím, že to nedává smysl, protože tě zároveň nesnáším.
Strávil jsem tím dost času. Už tě snáším.
Je tu šance, že jsme se nějak...
dostali do bodu, kdy láska přebíjí veškerou nenávist.
Láska vítězí. Moc lidí se tak daleko nedostane.
Je to dost divná pozice.
Unikátní.
Jen pro vyvolené.
A extrémně krásná.
Jo. Myslím, že bychom se měli...
kurva vzít.
Jen si myslím, že...
Přemýšlím o svojem mentálním stavu,
protože mám v sobě hodně vzteku, nenávisti...
-Jde o timing. -Promiň.
Naprosto tě chápu.
-Kdybychom... -Nedělej si s tím hlavu.
Kdybychom to měli udělat,
museli bychom to udělat...
pod rouškou naprosté upřímnosti.
Naprosto. Co to znamená?
Ok.
Jasně.
Byla jsem to já.
Ty houby.
Já je sesbírala. Myslím, že jsem je nasbírala a...
Věděla jsem co dělám a chtěla jsem ti ublížit.
A pak s tebou byla, protože jsi se otrávil.
A pak přišel Arthur a my se prostě...
zasekli...
spolu.
Já vím.
Co?
Vím to.
-Víš, že jsem to byla já? -Ne.
Vím, že si to myslíš.
Ale nebyla. To já je nasbíral.
Byla jsi taková mrcha.
A já ty houby viděl a říkal si:
"Jaký by to bylo, strčit jí je do jídla
a dívat se jak..."
Zbytek znáš. Už jsi to říkala.
Jo, ale snědl jsi je ty.
Zapomněl jsem, že jsem je nasbíral.
Ok.
-Chtěl jsi mě otrávit? -Jo.
-Tys mě chtěl otrávit. -Snil jsem o tom.
-Jaký je v tom rozdíl? -Rozdíl je ta otrava.
To já se otrávil.
Neříkejme tomu otrava.
Když tě to nezabije, jen ti to ublíží, dost.
Chtěl jsi mi ublížit? Dost mi ublížit?
Jo.
Proč?
Proč myslíš?
Chodíš si tu, jakože: "Jsem tak dobrý člověk."
"Podívejte, jak jsem hodná. Co dělám pro své blízké."
Ale na mě jsi hrozná... každej den.
Přesně, jako ty na mě.
Ale nikdy tebou neopovrhuju.
Někdy tě nenávidím, ale neopovrhuju.
To není fér.
Co je fér? Chtěla jsi upřímnost.
Díváš se na mě shora, od začátku.
Nejsi dobrý člověk. Jen se tak potřebuješ cítit.
To, že jsi mě otrávila jsi si celé ty roky myslela proto,
že bys toho byla schopná. A nejen toho.
Já vím, že jsem šmejd. Ty jsi šmejd,
co sám sebe nemůže vystát.
Hele, fajn.
Zašel jsem trochu moc daleko, ale držme se toho,
že jsem tě požádal o ruku, ne?
23. BŘEZNA 2021
ROK OD PRVNÍHO LOCKDOWNU
OBĚTI KORONAVIRU V UK 126 284
UKONČENÉ OČKOVÁNÍ V UK 2 532 839
Pamatuješ na Nathana?
Toho podivína s karamelkama z New Forestu?
Umí přinutit ostatní, aby pro něj něco udělali.
Sakra. Ty karamelky.
A teď dodává lidem očkování,
když ještě nejsou na řadě.
Vezme vás tam těsně před zavíračkou a
zeptá se, jestli jim pár vakcín nezbylo,
než aby je vyhodili, dají je vám.
Vždycky ho striktně odmítnou.
Není jediný, kdo to dělá.
Je pár dalších týpků,
kteří se chtějí očkovat dřív.
Ale Nathan má tajnou zbraň.
On ví, že je minutu před zavíračkou
a oni mají pár vakcín navíc...
Kterej zdravotník by je vyhodil?
Vyjdou ven a rozdají je.
Ale když vidí, že vás tam stojí deset,
zeptají se něco jako:
"Pracuje tu někdo s potřebnými?"
Vteřinu nikdo neřekne nic.
Nikdo z nich to nedělá. Opravdoví pečovatelé to dostanou jinde.
Další vteřinu ticho a pak to začne v hlavách šrotovat.
Třetí sekundu si ti chytřejší,
ti víc zkažení z celé skupiny,
uvědomí, že od vakcíny je dělí jen jediná lež.
Okolo čtvrté sekundy...
vyletí ruka a ozve se "Já jsem svatej. "Ne, já."
Tohle dělá Nathan.
Poví vám tohle:
"Jakmile se zeptají, vystřel ruku do vzduchu,
vyblij tu hnusnou lež, vejdi a odnes si, pro co jsi přišel."
Není to ilegální, ale je to hnus jak flus.
A když jsem zjistil,
že s Nathanem mluví...
Od toho houbového vyznání je to mezi náma nahnutý.
Celý měsíc...
Takže, její práce. Pořád dělá přesčasy.
Vždycky říkám: "Musí ti zaplatit. Nejsi charita."
Sranda. Protože jsou charita.
Je tam obvykle do osmi, devíti večer.
Ale teď je pět, bum a končí Zoom.
Může být zrovna meeting. Bum.
Uprostřed věty, konec.
Nebere telefony sestře.
Ptám se proč a ona:
"Nemám už potřebu plýtvat časem na ostatní."
Ani se se mnou nehádá. Jen vyjde ze svýho pokoje.
Čas si udělá jedině na Artieho,
a i tehdy, když si s ním hraje, vidím na ní,
co si myslí: "Všechny ty roky."
Jdeš nahoru?
Dost to se mnou cvičí. K tomu kolaps mojí společnosti.
Myslíval jsem si, že když ztratíte práci,
znovu ji získáte.
Padnete a zase se seberete.
Ale já se nesbírám,
jestli mi rozumíte.
Koušu si nehty.
Nemůžu přestat objednávat ovoce online.
Včera jsem brečel ve vaně.
Ve vaně.
Nikdy nebrečím, natož ve vaně.
Je to trapný. Takže můžu říct, že jsem...
trochu v hajzlu.
Ona je někde bůhvíkde s Nathanem
a já si říkám: "Rozptýlím se nějakou činností."
Dělám kari katsu lilek. Mám ingredience.
Dostal jsem je v tom samým Tescu.
Od prvního lockdownu jsem tam nebyl.
Je to tam úplně jiný.
Však víte. Všude desinfekce, roušky.
Naposledy tam bylo vybíleno.
Jako v katastrofickým filmu. Teď to přetéká výrobky,
všechno je vyfintěný.
A zákazníci chodí jakoby nic.
A je tam jeden chlap. Ten zasranej týpek.
Před třicítkou, výbava na běhání,
sluchátka v uších,
nakupuje do košíku, bez roušky, jako úplně.
Rozhlížím se a nikdo ho nezastaví.
Ten týpek na to sere.
Stojí u pečiva
a má v ruce chleba.
Pod ním je ženská.
Má uniformu, skládá pitu a on se k ní takhle naklání.
Povídám: "Stojíš moc blízko. Co blázníš, kámo?"
"Nechápeš to?"
Nemá na výběr, musí tu být.
A ten týpek si vybírá:
"Vezmu si chleba s vlašskými ořechy." Musím mu to dojít.
Zřejmě umře, jestli to nepochopí.
Takže se naklání.
Až takhle. Do prdele.
Takhle blízko. Ona je asi tady, jo?
Povídá: "Bože, co to má znamenat?" Cítí to.
Protože by to bylo blízko i v normálních časech,
ale dneska, bez masky. Jako pojďme...
Kurva. Týpek se naklání a natahuje ruku...
ksicht tady.
Vytáhne svůj chlebík, zmáčkne ho a říká si:
"Tenhle ne."
Dá ho zpátky, natáhne se pro jiný. Ona to rozdýchává. On:
"Jo, tenhle chci."
A běží si dál. A já si říkám, kurva...
Všechno ve mně vře. Jsem nasranej.
Protože jsem toho plnej, přijdu k ní,
protože jí chci něco říct.
A je to ona.
Ta ženská, co jsem na ni řval. Co jsem ji ponižoval.
Mám roušku, ale poznávám ji.
A ona poznává mě a povídá:
"Co si přejete, pane?"
A já nevím, co říct.
Až nakonec,
"Omlouvám se."
"Tak moc se omluvám."
A ona: "Za co se omlouváte, pane?"
A já jí to prostě kurva nedokážu říct.
Místo toho povídám: "Díky."
"Za všechno, co děláte."
"Že riskujete, aby tenhle svět fungoval
-"a za to, co jste." -A ona: "A co jsem, pane?"
Povídám: "Hrdina."
"Jste hrdina."
A ona: "Jsem je někdo, kdo potřebuje práci."
A v tu chvíli pláču. Ne navenek, ale uvnitř.
Chci jí něco dát, tak povídám:
"Bude to jinak." Ptá se: "Co bude jinak?"
Povídám: "Svět."
"Lidi jako vy dojdou uznání."
"Nevrátíme se zpátky, nebudeme oceňovat nepravé věci,
jako ředitele, bulváry, infuencery,
lidi, kteří dělají zbytečnou práci." A ona: "Lidi, jako vy?"
"Jo, lidi jako já."
"Změní se to."
"Nezapomeneme."
Povídá: "Ale zapomenete. A svět se nezmění."
A já na to nic neřekl, protože má možná pravdu.
Vím, že ji má.
Povídá: "Ještě něco dalšího, pane?"
A já chci říct něco hodnotnýho.
Alespoň jednu věc, na který mi záleží.
Chci jí to říct hned,
ale jediná věc, na který mi záleží je ta tam.
Tak jsem zatřásl hlavou.
Vrátila se zpátky k skládání pity
a tiše zachraňovala naše životy za minimální mzdu.
DÍKY NHS
-Nejsem špatný člověk... -Já vím.
-Jen jsem reagoval... -Pořád.
Nejsem pořád špatná.
Ale někdy ano.
A ty taky nejsi dobrý člověk.
Většinu času.
Skoro pořád.
-Ale někdy ne. -Díky, asi.
Potřebuju udělat...
Přemýšlela jsem o tom a potřebuju...
Lidi říkají: "Až se vrátíme do normálu."
"Brzy bude zase dobře." Nechci se vrátit do normálu.
Fakt ne. Co na tom bylo fajn?
Všichni si šli po krku.
Všichni všem, za každou kravinu.
Musím udělat drastickou změnu.
Chápeš?
Jo.
Jo, myslím, že chápu.
Chci prostě novej život.
Nemůžu se vrátit ke starýmu. Fakt nemůžu.
Abych to zvládla, musím udělat zásadní změny.
Chápu. Úplně v pořádku.
Zcela ti rozumím. Na sto procent.
-Ty brečíš? -Ne.
-Nebrečím, jasný? -To je pláč. Proč...
Ne, ne... Proč myslíš? Ok. Jsem na dně!
Jasně, že brečím.
To, co tady děláme pro mě nic neznamená.
A chápu to. Vážně.
Možná je to ta nejchytřejší věc, kterou jsme udělali.
Už jsme to měli udělat před lety, ale nejsem bez citu...
-se srdcem z mramoru. -Máš na sobě Arthurovu bundu.
Kurva!
Hele. Rozejděme se.
Tak jo, ale opravdu mě to bolí.
A budu kurva brečet
a ty se na to budeš kurva dívat.
Nerozcházíme se.
Co?
-Proč si to myslíš? -Řekla jsi, že...
-Neřekla jsem, že se chci rozejít. -Tak co jsi říkala?
Řekla jsem: "Neberme se."
-Tos neřekla. -Nic víc jsem neřekla.
-Řekla jsem: "Neberme se." -Ne, neřekla.
"Sňatek" jsi nezmínila. Vůbec.
Ne?
-Ale myslela jsem to tak. -Fakt?
Chtěla jsem říct, ať...
Říkám, ať se nebereme. Ne, ať nejsme spolu.
Jen se neberme. Co sis myslel?
Co se ti honí hlavou?
Ty ses díval na Bridgeton, nebo co?
Říkám: "Buďme spolu."
Ok? Ale nějak hezky!
Jestli to vůbec dokážeme.
Všichni se pořád na všechny zlobí,
ale my nejsme jiní.
Nosíme stejné oblečení, jíme stejné jídlo,
posloucháme stejnou hudbu, pijeme stejný pitomý drinky,
díváme se na stejný programy.
Celá lidská rasa...
se shlukuje rychlostí světla
a řve "Běž ode mě!" Už to nezvládám.
-Ne, po tom všem. -Hej, jsi v pořádku?
Hodnej kluk. Jdeš si hrát? Za deset minut bude večeře.
Katsu kari lilek. Tak, jak ho máš rád.
-Našel jsem na netu marinádu... -Nemám rád lilek.
-Cože? -Co?
Nemám rád lilek.
Skvělý.
Výborně. Prostě ho vyhodíme do koše.
Kurva.
Sbohem, lilku. Fish and chips, vítejte.
V zahradě je mrtvý papoušek.
-Mrtvý papoušek? -Jo.
-V naší zahradě? -Jo.
Určitě je to papoušek? Ti u nás nežijí.
Můžu ho vzít dovnitř?
Ne, kdepak, kamaráde. Asi bude nejlepší, nechat ho venku.
-Budu sledovat, jak se rozkládá. -Ano.
Nebo ho dát do křoví, ať si pochutnají lišky.
To je taky fajn.
-Jste v pohodě, vy dva? -Jo.
jo.
-Je nám fajn. -Ano.
Úplně v pohodě.
No tak.
Běž si hrát ven, jen na chvilku, ok?
Já tebou neopovrhuju.
To je hrozná věc, tohle říct.
Tu vakcínu mi nedali.
-Co? -Ne.
Jak to... Ok.
Kvůli tvýmu umouňenýmu ksichtu.
Vypadáš zanedbaně, co jsi to zjistil.
Kdo jsi, abys mě kurva soudil? Zrovna ty.
Byla jsem tam s Nathanem. Byla jsem připravená
a týpek se ptá: "Dělá tady někdo s potřebnými?"
Najednou jsem si představila ten tvůj ksicht a já odešla.
A já odešla, protože jsem se bála, co by sis o mně pomyslel.
Kvůli mně?
To, co k tobě cítím,
je tak divný.
Běsním z toho a štve mě to
a zároveň rozesmutňuje, ale je to druh lásky.
Pokoušíš se říct, že mě miluješ?
Ne. Zkouším říct, že tě miluju svým způsobem.
Ptám se tě, jestli to stačí?
Chceš se jít podívat na mrtvýho papouška?
Jo.
Myslím, že chci.