Він просто пішов?
Навіть на ніч не залишився?
Ні.
Але чи справді це кінець усього?
Таке відчуття, що між вами ніколи не може бути все покінчено.
Він сказав, що не кохає чи…
Ні, не казав, але…
Я не знаю. Бачила б ти його обличчя.
Він був дуже серйозний.
І він мав рацію. Я його розумію.
Я маю відповідати за власні проблеми. Я не можу втягувати його.
Одягни.
Дякую.
МОЛОДІ МОНАРХИ
Гіллерска!
Привіт.
-Привіт. -Як справи?
Удалося заснути?
Сьогодні не піду до школи.
Я не можу бачитися з ним.
Тато приїхав?
«Вибачте. Я люблю вас обох.
Я хочу, аби ви забрали авто. Досліджували світ.
Тато».
Схоже, ти завжди мала рацію. Нам не слід було з ним контактувати.
Він лише розчаровує.
Власне, я не знаю.
Я думаю, що…
Я думаю, що це ти весь час мав рацію.
Ти не боїшся давати іншим другий шанс.
Це сміливо.
Або просто тупо.
-Він завжди буде такий. -Можливо.
Та це не значить, що він мені не потрібен.
Деякі люди ніколи не стануть цілком хорошими.
Та це не значить, що вони не потрібні.
Що сталося?
Тато віддав авто.
Що?
Так.
Точно не підеш до школи? Я можу підкинути.
Точно.
Ось бачиш? Вона не пропаде.
І ти не пропадеш.
«Куди поділася наша вічність?
Як ми забули її священну таємницю?
Наш день став закоротким
У боротьбі ми формуємося У спазмах ми боремося
Праця, яка буде вічна І її суть — це час
Але все ж вічні краплі…»
-Рамірес? -Так?
-Можна на слово? -Так, авжеж.
Саро, продовжиш?
«Але все ж вічні краплі падають До наших рук
Коли нас немає…»
Агов, стривай. Тихо.
Саро, ти не знаєш, де Сімон?
Він удома. Прогулює.
Боюся, доведеться перервати урок.
І взагалі, сьогодні всі уроки скасовано.
Шкільна інспекція прийняла рішення.
Гіллерскій заборонили працювати.
-Що? -Га?
Так, я теж здивована.
Поверніться, будь ласка, до своїх гуртожитків.
Там вам розкажуть більше.
-Хто це сказав? -Це божевілля…
«Гіллерска отримувала догани
останні десять років, і для нас стало очевидним,
що керівництво не діяло достатньо рішуче, щоби зупинити системне насильство».
«Недостатньо рішуче»? Та ми на стіни лізли.
Молодець, кронпринце!
Ти про що?
Ти виголосив одну промову, і школу закривають.
-Думаю, це рекорд. -Я тут ні до чого.
-Річ у закладі. -У закладі? Гаразд.
«Багато студентів свідчать…»
Хто тут говорив зі шкільною інспекцією?
Га? Серйозно! Хто тут говорив зі шкільною інспекцією?
-Чому ти дивишся на мене? -Бо з тобою розмовляли.
-І ти не розповідаєш про це. -Розкажи нам усе.
Але це не я! Вони говорять про догани протягом десяти років.
Це не я!
-Ти завжди захищаєшся. -Захищаюся? Бо ви ж нападаєте на мене.
Я нічого не казала!
Це був якийсь виродок!
-Ти можеш… -А ти стули пельку!
Можеш просто припинити?
-Якої сраки? -Хтось зілляв усе!
Просто визнай! Скажи нам, що це ти сказав!
Ви можете, бляха, замовкнути?
Тихо!
Годі звинувачувати всіх!
Усе! Це кінець!
Це сумно, але…
Ми не можемо просто посумувати?
Це…
Так, пробачте.
Я трохи зірвався.
Так, нам усім прикро. Це…
Ми отримали дозвіл
залишити школу відкритою до кінця семестру.
Але, судячи з усього, восени ми не відчинимося.
Що?
Це також означає, що вам доведеться звільнити кімнати
й забрати всі особисті речі додому на літо
й попрощатися з однокласниками.
Мені дуже .
Це просто якийсь кошмар, бляха.
Дійсно прикро.
…некоректності, які призвели
до рішення про закриття школи Гіллерска…
-Овва. -Ну й чортівня.
Оголошення з'явилося кілька годин тому, і ми поговоримо про те, що це значить для…
То що нам тепер робити?
Може, мама має рацію, і нам варто переїхати.
Ти хочеш жити в більшому місті, а в Ґетеборзі в нас є родина.
Серйозно?
Ґетеборг?
Гіршого міста не існує. Ви не можете покинути Б'єрстеду.
Я не знаю. Може, це не така вже й погана ідея.
Ти про що? Чому не поїхати в Марієберґ?
Точно.
Ну якщо ти справді так хочеш, то можна.
Я впораюся.
Знаю, але, може, було б добре
почати з нуля.
Для мене теж.
Ти так хочеш утекти від Вілла чи що?
-Він не залишиться в Б'єрстеді. -Це твоє місто.
Так, але…
Усе досі нагадує мені про нього.
Сімоне, ми розуміємо.
-Так, усе навалилося. -Ага.
Школа, можливий переїзд, Вілл…
Вільгельме, тобі не слід перейматися цим.
Ми вже склали нові плани на осінній семестр.
Норвезька королівська сім'я була дуже задоволена Еколь Шантеклер.
Ми не робитимемо заяв, поки не будемо певні.
А що кажуть мама з татом?
Здоров'я королеви трохи погіршилося,
тому вони зосереджені зараз на цьому.
Але, Вільгельме, я постараюся подбати, щоби прийшли в останній день школи.
І щоби ви відразу поїхали до Соллідену,
де королева зосередиться на відпочинку й цьому всьому.
…зараз, але все буде добре.
КРИЗА КАРІН БОЄ
-За Гілліс. -За Гілліс.
Будьмо.
Хочете щось зробити? Не можна просто рюмсати.
Влаштуймо вечірку.
-Що скажете? Дику тусу. -Так.
Авжеж. Ще є випивка з вечері.
Хіба це не депресивно?
Як якісь поминки.
Гірше ніж зараз точно не буде.
Якщо ми останні випускники Гілліс,
зробімо це як має бути, покажемо їм свою позицію.
-Остання вечірка в палаці. -Улаштуємо рознос.
-Крутяк. -Крутяк.
Я маю бути обережним. Я не можу втрапляти в якийсь хаос чи проблеми.
Ти про що? Тобі вже мало проблем?
Чи про що це ти?
Ну я…
Я заміна Вілла.
Не лише як спадкоємець,
а й у самій роботі королівської родини.
Я навіть отримаю офіційний титул.
От чорт.
Ага.
Чорт, це запара.
Так, невесело.
Це честь.
Ну, звісно, але в тебе був ідеальний статус.
Ти був серед них і без жодних обов'язків.
-Міг насолоджуватися гламуром. -Вечірка за лаштунками.
Були лише переваги.
Але тепер ти їм належиш.
Як сумно, Авґусте.
Треба бути близьким до королівської родини, але не бути родичем.
З іншого боку, це дуже добре для нас.
-Та це неймовірно. -Так.
Чудовий статус.
Можемо зосередитися на організації вечірок, випивці й відпадних розвагах.
Так. Оце кайф.
Привіт.
Як ти?
Я…
Я почуваюся…
порожнім.
І наляканим.
А ти як?
Я не знаю.
Мені здається, що все здається дуже дивним, от і все.
Що школа закривається.
Не все було чудово, але…
Але це багато значило.
Усе ж.
Сімоне, я лише хотів сказати, що…
Просто…
Я хочу сказати…
Здоров. Що вдягнете сьогодні?
Бо я перерив буквально весь свій гардероб,
і знайшов лише цю світлу футболку, і то вона сіра.
Я не придумав, як мені вислизнути,
тож не знаю, чи піду.
-Добре. -Мене теж, може, не буде.
Та ну. Ви мусите прийти!
Це ж буде бомба.
У нас є вино, випивка, купа шотів. Усе, що не хочеш.
Так, побачимо. Мені вже час.
Суть у тому, що ми маємо бути разом.
Це, можливо, останній наш вечір разом.
-Усе добре? -Так!
Коменданте!
Панове. Гіллерска!
Гіллерска!
Привіт!
Чому ти ще не зібраний?
Ходімо, це остання вечірка.
Я зовсім не в настрої.
Ні, я теж, чесно кажучи, але що ще нам робити?
Можемо лишитися тут і почуватися паршиво?
Невже все настільки погано?
Ні.
Ні, усе не настільки погано.
Якщо не враховувати
втрату кохання мого життя, і що
через мене закрили школу, і що я наговорив зайвого мамі,
яка, мабуть, зробить мене королем у 18 років.
Твоя правда. Не настільки погано.
У такому разі спробуй розслабитися.
Розважся.
Ну гайда.
І в мене є трохи мотивації.
Ле Блан?
Це останній вечір.
І ми запалимо його.
Заради тебе.
Гаразд, уставай.
Вечірковий принц! Добре, переодягнися, бо це…
-Чому? -Вілле, це вечірка в білому.
І не торгуйся.
Але…
Як ми це зробимо? Вистрибнемо у вікно чи…
-Я можу вертухою вирубати охорону. -Знаєш…
Малін, зайди-но.
Привіт.
Я піду сьогодні на вечірку,
і я знаю, що Ерік робив і гірше.
Але я подумав, що ви можете піти зі мною,
триматися на раціональній відстані
й стежити, аби я не вляпався ні в що.
І мені не доведеться тікати. Усі в плюсі. Домовилися?
Погнали!
Ура!
Сюди.
-Веди. -Я не можу в цьому йти!
Хотіла взути їх у Нью-Йорк.
То ти кажеш, що в Гіллерскій остання вечірка,
і ти не підеш?
Так, там може бути Вілл.
Я не знаю, чи витримаю зустріч із ним.
-Зустріч із ним у школі була нелегкою. -Ти вже розповідав.
І якщо
ти вважаєш, що все сказав,
і все завершено, то тобі й не треба йти.
Так, але…
Як я можу знати?
Що?
Ну завершення, як знати, що все завершено?
Ну ти просто знаєш це.
Як і знаєш, коли не завершено.
Та годі тобі, Сімме, сьогодні й останній вечір.
А якщо ти більше ніколи не побачиш Вілла?
Ти готовий?
-Ходімо. -Добре.
Так, Генрі.
Гаразд, погнали.
БРАТ Є БРАТОМ ДОВІКУ
Будьмо.
Ну, мені треба було
ще раз
востаннє
попрощатися з усім цим.
Мені прикро…
що ти пережив усе це
на твоїй посвяті.
І мені дуже прикро, що це зробив Ерік.
Там був не лише він.
Там було
чимало народу.
Усе ж це не нормально.
Слухай.
Ти знаєш, що Ерік любив тебе…
понад усе на світі.
Те відео
з двома хлопцями нічого б не змінило.
Ерік любив би тебе, попри все.
І мені…
Мені дуже прикро
за все.
Справді.
Пробач, Вільгельме.
Дякую.
-Мені потримати пляшку? -Потримай.
-Так. Дай сюди. -Будь ласка.
Привіт.
Авґуст усередині, якщо що.
Ні, я шукала тебе.
Не бреши, чому ти тут.
Я не брешу.
То ти зовсім холодна до нього?
Фредріка бачила вас на вечері.
Так.
Я не холодна до Авґуста.
Але я…
До тебе я маю сильніші й важливіші почуття.
І до Сімона, і до себе.
Пам'ятаєш, допомогла блювати тут?
Ага.
Це був найкращий день мого життя.
Ти…
Ти сказала, що вважала моє волосся гарним, коли воно кучеряве.
Можливо, це звучить дуже безглуздо…
Та це багато значило для мене.
Інші дівчата не розуміли, що я встала на годину раніше,
щоби випрямити й укласти волосся.
Думаю, школу закривають через мене.
Я сказала шкільному інспекторату правду.
Добре.
Я розповіла, яка в школі ієрархія.
Я розповіла їм, які в нас посвяти.
Я розповіла їм усе, що знала.
Добре.
Добре?
Так, навіщо брехати?
Мені тебе бракувало.
І мені тебе бракувало.
Агов? Феліс!
-Ходімо! -Зараз прийду.
Скільки можна дзюрити?
Побачимося.
Ходімо, солоденька, гайда танцювати.
Там наша пісня.
Ти бачила Генрі? Він валяється без свідомості.
Так, він блював.
-Привіт. -Привіт.
Привіт. Рада знову бачити.
Навзаєм, навзаєм.
Хто… Хто вас упустив?
Замовкни.
Що? Вони навіть не вчаться тут.
-Мене що, радар підводить? -Га?
-Мене клятий радар підводить? -Ні. Заспокойся.
ПРОЩАВАЙ, ГІЛЛЕРСКА
ДО БІСА ІНСПЕКТОРАТ
Знаєте що? Я скажу це. Я вас усіх люблю, чорт забирай.
Ану послухайте. Хлопці.
-Так. -Я хочу дещо сказати.
-Так? -Але не смійтеся, гаразд?
-Ні. -Обіцяю!
Можеш казати. Кажи.
Я…
Я сплю з хлопцями.
Та годі, Ніссе, чому б ми сміялися?
І чому ти раніше не казав?
Бо я не зустрів нікого особливого або…
Когось, хто був би мені дуже до душі.
Якої сраки? Зараз закриємо питання. Ну ти й дурень.
Серйозно, та ти будь-кого підчепиш. Зараз уладнаємо все.
-Ти найкращий у світі. -Дякую, братане.
Найкращий, бляха…
Саро?
Привіт.
Вибач, я…
Чорт, я… Я в дрова.
Я просто дуже радий тебе бачити.
Річ не в цьому.
Школа майже скінчилася. Усім начхати.
Можна більше не ховатися.
Ой.
Я все продумав. Коли я почну військовий вишкіл,
я можу приїжджати на вихідні, і ми можемо тусуватися.
Авґусте, усе скінчено.
Добре.
А чому?
Бо я цього не хочу.
Саро.
Ти мене розумієш.
Між нами щось особливе, щось справжнє.
Хіба ні? Ти не можеш цього заперечувати.
Я розумію, хто ти, Авґусте, але не думаю, що ти розумієш, хто я.
Ти подобаєшся собі, коли ти зі мною.
Це не одне й те ж.
Але ти поцілувала мене в день вечері, а тепер усе скінчено?
Я ладен на все. Ми поїдемо й утечемо до якогось…
Ні.
Саро.
Так.
То це кінець?
Ти просто вирішуєш, що все скінчено, і все скінчено?
Так просто?
Назавжди?
Ні, я…
Я не можу…
Я не знаю, чи зможу…
пережити це.
Усе мине.
Привіт.
-Схоже, нам час. -Чому?
-Я хочу сісти там. -Ходімо.
Привіт.
Ми можемо забути про все, що було?
На один вечір?
Що ти маєш на увазі?
Ні королівської родини, ні принца, ні соціаліста, ні драми!
Ніякого минулого. Ніякого майбутнього.
Тільки теперішнє.
Остання ніч разом.
Ми на це заслужили.
Мені подобається твоя ідея.
Малін не дасть мені спокою, коли я повернуся.
Це того варте.
Треба бути дурнем Щоби залишитися при здоровому глузді
Я пам’ятаю той день.
Я теж.
Як ти злякався на уроці.
Неправда.
Неправда. Я не злякався.
То чому нічого не сказав?
Я не зміг.
Сімоне, я не розумію.
Як між нами все може бути скінчено? Хіба не можна продовжувати боротися?
Як ти можеш просто забути мене?
Так просто?
-Я не розумію. -Вілле.
Я думав, буде «ми».
Було «ми».
І коли було «ми», було добре.
Доброго ранку.
СІМОН: ПОДАРУНОК НА ТВІЙ ДЕНЬ НАРОДЖЕННЯ, ЩОЙНО ЗАВЕРШИВ
ВІЛЛ_ПІСНЯ. MP3
Були лише ми удвох
І забувати цього я не хочу
Але пообіцяй мені Прошу тебе, заприсягнися
Що ті, кому не зрозуміти
Не змусять тебе це приховати
Приховати те, хто ти в глибині душі
Пам'ятаєш, як ти сказав
Що всі фальшиві?
Лише холодний метал і уява
Але не ти
Хай твоя скорбота сяє ясно
І не приховуй ти цього
Хай бачать тебе всі таким, яким ти є
Ми ніколи не були чимось неправильним
І ми не повинні йти
Шляхом чужим і туди, куди той веде
І пам'ятаєш, коли ти сказав
Що я можу бути вільним
Сподіваюся, ти теж будеш
І що будеш ти собою
Бо в нас є революція
Бо ми є одне в одного
Та кохання
Не повинне бути революцією
Та все ж ти був моєю революцією
Допоки не розпалося усе
Розпалося, розпалося
Хутчій, запізнитеся!
-Сімоне, поквапся! -Па-па, мамо.
Стривай-но.
Може, слід було взяти відгул.
Ні, мамо, усе добре.
Ми вже дорослі.
Так. Ви вже дорослі.
-Бувай, мамо. Люблю тебе. -Люблю.
Люблю тебе.
Будьмо, друзі. Будьмо.
Нільс Полстерна.
Авґуст Хорн аф Арнес.
Вінсент Клінтскогський.
Поаплодуймо нашим учням.
Тож сьогодні дуже нестандартний день.
У нас одне горе й одні турботи.
Але хай цей день стане днем щастя.
Ми подамо апеляцію на рішення шкільної інспекції,
тож боротьба за майбутнє Гіллерскої далека від завершення.
Ура!
І щоб ушанувати наших випускників, ми разом заспіваємо пісню Гілліс.
Сподіваймося, що не востаннє.
Прошу.
Позаду дні, минулі роки
Кажуть, усі рани нам загоїть час
Мене поранили, себе я втратив
Я загубився, та шлях я власний віднайшов
Що ми мали й ким були
Я не можу забути все хороше, що у нас було
Якщо спитаєте про те, що ще зосталось
Спогади ніколи не згасають
Бачив би ти мене сьогодні
Від туги я слабну
А спогади, що зосталися
Десь у мені
Так, якби побачив я тебе сьогодні
Спитав би я, як справи
І чи спогади ще живуть
Десь у тобі
Ми пройшли випробування, ми боролися
Але те, ким ми були, нам ніколи не забути
Зрештою ми можемо розійтися
Та це запам'ятаю я навіки
Я не очікував вас тут побачити.
Але дякую, я…
Вільгельме.
Ти мав рацію.
Я не була поряд, коли була потрібна.
І…
Що ж, я хочу…
Я хочу попросити пробачення.
Треба було звернутися за допомогою куди раніше, але тепер я це зробила, і я…
Це мій обов'язок як матері, і я…
Я щиро сподіваюсь, що зможу
тепер бути поряд із тобою.
Ти пробачиш мені?
Мій хлопчику.
Усе буде добре.
-А ось і Авґуст. -Що ж…
-Привіт! -Вітаю, Авґусте.
-Дякую. -Вітаю з випускним.
-Мої вітання. -Дякую.
-І це… -Це для мене?
Це тобі.
Боже, як мило.
Щиро дякую.
То пусте. Це прекрасно.
А тепер важливе питання. Які в тебе оцінки?
Що ж, завжди може бути краще, але я задоволений.
-Чудово. -Я тебе вітаю.
А хвилювання?
Не думаю, що мав колись такий високий пульс.
-Коли ми стояли там… Я досі ошелешений. -Я нічого не пам'ятаю зі свого випускного.
-Я п'ю лише безалкогольні напої, звісно. -Ну звісно.
Сімоне?
Я хотів подякувати тобі.
За пісню.
Вона прекрасна.
Хоча вона й сумна…
і все було марно.
Хоч ми покінчили.
Ніщо не було марним.
І я не покінчав із тобою.
Я покінчив із королівською сім'єю.
Прощавай, Сімоне.
Прощавай.
Гарного тобі літа.
Дякую, Вілле.
І тобі.
-Ти взяла свій паспорт? -Так.
Усе взяли?
Таксі буде за п'ять хвилин.
Нью-Йорк, крихітко!
Бери сумки. Лише попрощаємося.
-Авжеж. -Поквапся!
Нью-Йорк, крихітко!
-Привіт. -Привіт.
Усе добре?
Твоя тачка?
Ага.
Куди ти їдеш?
Додому.
А ти в Нью-Йорк?
Чесно, я не знаю.
Ти не знаєш?
Ні.
Не знаю, чи потрібна була поїздка до Нью-Йорка,
коли я була засмучена тим, що сталося між нами.
Друзі усипають проблему грошима, замість того, аби вислухати.
Потрібна була людина, з якою я могла би бути чесною, а з ними це нелегко.
А з тобою легко.
Мабуть, вони мають рацію,
що Нью-Йорк цікавіший за Б'єрстед.
Але в тебе є тачка. Ти можеш кудись поїхати.
Куди?
Та будь-куди.
ЗАЧИНЯЙТЕ СВОЇХ СИНІВ
Попереду пробка.
Так.
Я тобою так пишаюся.
Ми двоє пишаємося.
Що ж, це був
жорстокий рік, слід визнати.
Але ти впорався.
З вогню та в полум'я.
А можна кондиціонер? Дякую.
Вільгельме, одного дня ти станеш чудовим королем.
Я в цьому певна.
УКЛОНІТЬСЯ НАМ, ПЛЕБЕЇ!
А якщо я не хочу?
Будь ласка.
Будь ласка, не сьогодні. Ми говорили про це…
Я не хочу тебе засмучувати, мамо. Я…
Цього я точно не хочу.
І тобі важко сприймати мене серйозно,
бо я вже казав це в розчаруванні й коли був імпульсивним.
Але ти не дозволила мені чесно поговорити про це.
Я розумію, що в тебе можуть бути сумніви й змішані почуття.
Бог свідок, зі мною було те саме.
Але, мабуть,
є набагато гірші долі, ніж отримана тобою.
Так, але в цьому й проблема. Ми отримали цю долю,
та ми її не вибирали.
Ніхто не вибирав. Люди не вибирали.
І я бачу, як тобі від цього.
І як тобі.
Раніше я думав, що Ерік був щасливий, але я вже не думаю, що це так.
Я розумію, що історія із Сімоном змінила твоє життя…
Річ не в цьому.
Річ не в Сімоні, мамо. Річ…
Річ у цій ролі.
Проблема завжди була в цій ролі.
Для мене.
Так.
Знаю, ти думаєш, що я ще
передумаю, але я не передумаю.
Я цього не хочу.
Якщо ти віриш у монархію,
що важливо народитися у відповідній сім'ї, що це правильно…
тоді ось твій спадкоємець.
Я розумію, що ти розчарована, але це правда.
Можна відчинити двері?
Я люблю вас.
ГЛ-4!
Хай іде.
Сімоне!
Стійте!
Сімоне! Сімоне.
Сімоне!
Я не хочу бути королем.
Чи кронпринцом.
Я щойно сказав мамі.
Вона…
Вона не проти.
Ти…
Ти зробив це заради мене?
Ні.
Заради себе.
Я хочу бути з тобою, Сімоне.
Я точно в минулому для тебе?
Сам як, бляха, думаєш?
Я кохаю тебе.
Ви йдете чи як?
Так.
Переклад субтитрів: Дмитро Коваль