СЕРІАЛ NETFLIX
Доброго ранку.
-Доброго ранку. -Доброго ранку.
Класно було вчора?
Александере?
ЯН-УЛОФ: ПРОМОВА В ДОДАТКУ. ПОЧИНАЙ РЕПЕТИРУВАТИ.
НЕ ЗАБУДЬ, СЬОГОДНІ ПРИЙДЕ КРАВЕЦЬ.
ЯН-УЛОФ: АВҐУСТЕ! ПРОМОВА В ДОДАТКУ. ПОЧИНАЙ РЕПЕТИРУВАТИ.
Зараз. Чекай.
Ходімо.
-Привіт. -Привіт.
Ти не бачила Маркуса?
Ні, сьогодні ще ні.
Зрозуміло.
Щось сталося?
Я поцілував Вілла на балі.
-Що? Ти ж був із Маркусом. -Так.
Навіщо ти це зробив?
Бо я ідіот.
Бо захотілося.
Я жахлива людина.
Мені дуже кортіло.
Якщо ти зробив одну погану річ, то ти вже погана людина?
Ти мусиш сказати, щоб я забув Вілла і був із Маркусом.
Але ти не кохаєш Маркуса.
Ти не можеш контролювати свої почуття.
Навіть коли тобі подобається не той, хто треба, іноді здається…
що так і треба.
Тож…
Не знаю. Важко пояснити.
Ходімо. Скоро уроки почнуться.
МАРКУС: ШКОДА, ЩО ВЧОРА ТИ НЕ МІГ ЗАЛИШИТИСЯ.
МОЖЕ, У ВИХІДНІ?
На ювілеї це навіть важливіше,
ніж зазвичай…
Феліс, волосся.
…демонструвати цінності, які ми підтримуємо.
Якщо я побачу одну з дівчат із Особняку
у «Році з королівською родиною», я хочу нею пишатися.
А я хотіла цицьку показати ненароком.
Ти досі не протверезіла?
…зустрітися з королевою, ви привітаєте її…
-Ваша величносте. -Ваша величносте.
Ми рекомендуємося…
-Отямся! -…називаючи прізвище й дім.
Сара Ерікссон, Особняк.
Чи краще «з Особняку»? Як правильно?
Та яка різниця.
Сара Ерікссон…
…без імен.
-Прошу? -Так, Саро?
Що робити, якщо королівська родина проходить повз тебе?
Відповідай, якщо до тебе звернуться. Якщо ні – крок убік і посміхайся.
-З повагою. -Добре.
Не так широко, Саро.
Королівська родина сидітиме тут, тож статую треба перенести.
А доріжки підмести.
І підняти прапор.
Записали? Добре.
-Яне-Улоф. -Авґусте.
Я прочитав промову.
Мушу сказати, вона чудова.
Приємно чути.
Але я маю пропозиції щодо деяких формулювань.
Непогано б обговорити…
-Ще невідомо… -Так, невідомо. Я знаю.
Промову виголошуватиме Вілл.
Кронпринц.
-Кронпринц. -Так.
Вибач, мушу поговорити з хором.
Зідзвонимося.
-Гарного дня, Яне-Улоф! -І тобі, Авґусте.
Дякую!
Кронпринц під час промови стоятиме тут, перед вами.
Оскільки ви просто позаду нього,
я хочу бачити лише повну увагу до промови.
-Прошу. -Дякую.
Заспіваємо другий куплет.
Три-чотири…
Те, ким ми були, ніхто не змінить
Буду пам’ятати тебе завжди
Ми підемо кожний своїм шляхом
Те, ким ми були, ніхто не змінить
- Те, що ми мали й ким були… -Вибачте, навряд чи це…
Я не можу забути Усе добре, що було в нас
І ось у чому я впевнений
Гіллерска все переживе
Послухайте…
Ми вирішили заспівати
на ювілеї класичну версію.
-Ну що таке… -Що?
Навіщо? Директорці на балі сподобалося.
Іноді доводиться робити зміни в останню мить.
Ми стільки репетирували.
Оскільки це 120-та річниця школи,
важливо зберегти традицію.
Традиційний гімн Гілліс символізує школу.
Я хотів показати школу у більш сучасному світлі.
Ян-Улоф має рацію.
Гіллерска завжди обстоювала послідовність і традиції.
Ми хочемо бачити груповий виступ, а не соло.
Її величність любить оригінальну версію. Буду вдячний, якщо…
Сімоне.
Добре.
Просто хотіла сказати, що твоя пісня чудова.
Хормейстерка так вважає. І директорка теж.
Ян-Улоф так не вважає, і він усе зіпсував.
Текст дуже особистий.
Вони не хочуть соло й промову у «Році з королівською родиною».
Це одне з найпопулярніших шоу в Швеції.
Мабуть, не хочуть пожвавлювати чутки про вас.
Я зробив тобі бутерброд.
Раптом ти не встиг поснідати.
Не хочеш?
Щось сталося?
Мені треба дописати.
Привіт.
Що ти хотів?
Подивитися, як твої справи.
Що сталося?
Просто коли ти з’являєшся, усе, що я роблю, стає проблемою.
Але…
Я гадав, що ми…
після балу почнемо спочатку…
Ти… Ми поцілувалися.
Не в тому річ.
У мене забирають єдине, що я люблю і вмію.
Мені не дозволять заспівати мою пісню на ювілеї.
Ян-Улоф наказав повернутися до традиційного гімну.
Не хоче, щоб мене асоціювали з тобою.
Як завжди.
Сімон, я ж не винний.
Вілле…
Пісня про тебе.
Сімоне, я не… я не знав…
Скільки мене ще каратимуть за те відео?
Ти не розумієш. Тебе не зачепили наслідки.
І що це має означати?
Я розумію, якийсь час тобі було важко.
Ти прикидаєшся, ніби нічого не сталося.
Що ти таке кажеш? Ти не знаєш, що я пережив.
Винний той, хто його запостив.
-Так… -Не я.
Йому все минулося, а все лайно посипалося на мене.
Сімоне, ти…
Вчора я зробив помилку.
Сімоне, ти б краще звинувачував Авґуста, а не мене.
-Що? -Так…
Це…
Це Авґуст запостив відео.
Але я… Я відібрав у нього посади старости й капітана. Я…
Коли ти дізнався?
-Ти не збирався мені казати? -Так, Сімоне, авжеж.
-Я намагався тебе захистити. -Та облиш. Захистити мене?
Ти його захищав.
Я міг заявити на нього в поліцію.
Сімоне, ти…
Ти не розумієш.
Якщо ти підеш до копів, у Авґуста будуть найкращі адвокати.
Вся королівська родина встане за його спиною.
Вони захищатимуть себе. У тебе нема шансів проти них.
Проти вас.
-Що? -Ти член родини.
Я не такий, як вони.
Такий самий!
Точнісінько як твоя мама!
Кажеш, що сердишся на неї, а сам поводишся як вона.
Зберігаєш таємниці й прикидаєшся,
що захищаєш мене, а насправді лише себе.
Сімоне! Сімоне, будь ласка…
Просто поговорімо. Куди ти?
СІМОН: МУДАК АВҐУСТ ЗАПОСТИВ ВІДЕО.
А ВІЛЛЕ МЕНІ НЕ СКАЗАВ!
АЮБ: ЩО? СЕРЙОЗНО?
Ваша високість переглянула промову?
Ще ні.
-Будь ласка, не баріться. -Гаразд.
Навіщо ви поміняли пісню хору?
Ви прибрали пісню Сімона.
Бо гімн Гілліс набагато краще підходить.
Усі можуть підспівати.
Не тому, що це він?
Покажи костюм.
Ідеально.
Він занадто обтислий.
Я не можу дихати.
Вибачте.
-Він просто… затісний. -Ми все зашиємо.
Клята зміюка.
Ми знали, що Авґуст – мудак.
Ні, я про Вілла.
«Втручання в приватне життя».
«Наклеп».
Ви знаєте, що його за це мають судити?
Ви неповнолітні.
Це дитяче порно. Його можуть відправити у в’язницю.
Пам’ятаєте хлопців, які відшмагали молодшокласника?
-Так. -Так?
Їх було дев’ятеро.
Двом довелося виплатити штраф. І все.
Вілл має рацію.
Таких людей на засуджують.
Але всі знають, що вони зробили.
Не хочеш викрити Авґуста?
-Авжеж, хочу. -Отож.
Слухай мене.
У тебе є ми. Ми тебе підтримаємо.
Заяви на нього.
Тоді всі знатимуть, що він зробив.
Привіт, любий. Ти як?
Так собі.
Так собі? Що сталося?
Якщо Сімону не дадуть заспівати його пісню, я не виголошу промову.
Про що йдеться?
Ян-Улоф сказав, щоб співали ту заскнілу пісню замість Сімонової.
Сімон звинувачує мене.
Любий, я хочу, щоб ти зрозумів:
Ян-Улоф вирішив як найкраще для нашого візиту й твоєї промови.
Я не хочу виголошувати промову.
Еріка не змушували до повноліття.
А я чому мушу?
Не розумію.
Вільгельме, якщо не ти, тоді це зробить Авґуст.
Чому це раптом Авґуст?
Ти про що?
Придворні стратеги вважають, що ти не впораєшся з тиском.
Хто посяде трон?
Якщо тебе визнають негідним
або ти відмовишся, або…
не буде надії на наслідника,
ми ризикуємо знищити усю державну систему.
Зрозумій, краще зараз прийняти Авґуста в родинне лоно.
Тоді перехід не виглядатиме настільки вимушеним.
Що це означає? Його нагородили за те, що він зруйнував мені життя?
Припини.
Це ніяка не винагорода.
А що нам тоді робити?
Більше нікого немає.
Якщо не виголосиш промову, виголосить Авґуст.
Божевільня якась. Як ти можеш це схвалювати?
Я теж цього не хочу.
Але іноді доводиться забувати про власні потреби.
Я не можу тебе змусити.
І не мала б.
Просто пам’ятай,
що твої рішення зачіпають не лише тебе.
Ти мусиш бути
на моєму боці, Вільгельме.
Ти мусиш виголосити промову й довести, що гідний ролі кронпринца.
Якщо ти не сядеш на трон, сяде Авґуст.
Хто першою одружиться?
-Ну… -Не брехатиму. Це я.
А ми не квапимося, слава богу.
-Одружишся зі мною? Запізно. -Хто приваблює більше хлопців?
-Крок уперед. -Вона цього чекала.
Можливо.
Хто скоріш за все помститься?
Ти?
-Так, у тебе може бути темний бік. -Я не знаю, що робити.
Хто гірше за всіх зберігає таємниці?
-Я. -Ці в нас королеви пліток.
Вибачте, це правда. Ми такі.
Господи. Ваша кімната – пліткарський центр.
-Облиш. Усі хочуть жити з нами. -Серйозно. Що…
Феліс, тобі мама пише.
А воно збережеться?
-Відео зникло. -Що вона сказала?
Покупець, якій дивився Руссо, зробив пропозицію, і ми прийняли.
Ти сказала, що не продаси їм.
Так, але що робити, якщо більше нема бажаючих?
-Це вирішують мама з татом. -Ні.
Йому буде з ними дуже погано.
-Ти мені обіцяла. -Я не приймаю рішення.
Але…
Саро.
Ні.
Чого ти від мене хочеш?
Гей? Хіба ми не…
Саро?
Я не знаю, що зі мною.
Роблю не думаючи, а потім усе йде шкереберть.
Тягар, який ти несеш, Вільгельме, може бути дуже важким.
-І для тебе, і для інших. -Так, але я мушу з ним впоратися.
-Хіба? -Так. Ми мусимо.
Завжди, в усьому.
Хто це «ми»?
Мама, родина, двір.
Не розумію, чому я не вивожу.
Не так вже це важко. Ерік ж робив.
Був справжній Ерік і принц Ерік. Він легко цим керував.
Я знаю, що мушу бути вдячним за все.
За те, хто я, за мої привілеї.
Хіба це важко?
Хіба важко вручати нагороди, перерізати стрічки, виступати?
Вдячність іноді… може означати
почуття провини.
Що ти відчуваєш за собою борг.
Це… Це може…
Це великий тиск.
Особливо тоді, коли тобі дають те, про що ти ніколи не просив.
Безумовно, але…
Я їхній боржник.
Я мушу це робити.
Хіба?
Так. Вони на мене розраховують.
Хто «вони»?
Мама.
Ось у чому річ.
Коли ти приходиш сюди, я хочу, щоб ти знав,
що тобі дозволено думати про свої почуття.
Лише про свої почуття,
і не завжди про те, як краще для інших людей.
Ми не можемо обрати, хто ми.
Але можемо обрати, як нам жити своє життя.
Ти вважаєш…
Ну добре.
Ти щось хотів?
Нічого.
Привіт, Вільгельме.
-Я хотів про дещо попросити. -Авжеж.
Що ти тут робиш?
Вони продають Руссо.
Я вважав, що ти це знала.
Так, але його продають цим ідіотам.
Тим, яким Феліс обіцяла не продавати.
-Співчуваю. -Не знаю… Я думала…
Не розумію. Чому їй байдуже?
І що їй взагалі не байдуже, якщо вона на таке здатна?
Я гадала, що їй можна довіряти.
Гей.
Ходімо.
Привіт.
Пробач, що я тобі не сказав.
Просто Авґуст…
наступний в черзі на трон.
Після мене.
Він мій запасний.
Я можу поступитися йому.
Можу бути вільним.
Від усього цього. Вільним, із тобою.
Але якщо ти підеш у поліцію, у мене не буде заміни.
Я не матиму вибору. Не зможу бути вільним.
Я б зрадив усю родину, зрадив би Еріка.
Я цього не хочу.
-Це не для того, щоб я не подав заяву? -Ні.
-Ти не просто його захищаєш? -Ні. Роби як краще для тебе.
Просто хотів, щоб ти знав.
Отака ситуація. Отак я почуваюся.
От і все.
Він що, сказав, що зречеться трону заради тебе?
Чому саме зараз?
Бо я так хочу. Я ж сказав.
Ну, як хочеш. Це твій спадок.
Так.
Тільки швидше.
Добре. Я все зроблю і подзвоню, коли все буде готово.
Гаразд.
-Дякую, мамо. -Бувай, котику.
-Привіт. -Привіт.
Доброго ранку.
Чому ти мене не збудив?
Хотів дати тобі виспатися.
Не хвилюйся…
Старші вже пішли.
Ти спокійно вийдеш непоміченою.
Вибач, що я так поводилася на балі.
Я просто боялася реакції Феліс.
Ти б порвала з нею заради мене?
Ні.
Ні?
Я просто злякалася, коли ти сказав, що ти – запасний для Вілла.
Пообіцяєш мене не ображати?
Добре.
Я, король Авґуст, обіцяю тобі, королево Сара,
дбати про тебе й моє королівство.
Добре.
Мені справді треба йти.
Чому вони таке кажуть?
Гей! Ти де була?
Я… Я хвилювалася, коли ти не прийшла ночувати.
-Кажи мені, коли ночуєш удома. -Добре.
-Боже, мені так соромно. -Вона це переживе.
Переживе? Я продала її дитину!
Це не її кінь. Ти маєш платити, щоб вона на ньому їздила?
-Ні. -Ну отож.
ЛІНДА: СКУЧИЛА! ПОБАЧИМОСЯ В 17:00!
Сьогодні все в силі, так?
Мама така рада, що ти прийдеш.
-Ні, я прийду. -Як ваші справи?
Оце запитання «У чому дилема книжки?»…
Я не розумію.
Вона закохана в ту дівчину до нестями,
але навіть не розмовляла з нею.
-Сів? У яку закохана Малін? -Так.
Малін проектує все на Сів.
Можливо, тому вона в неї закохана.
Бо вона може бути такою, яка потрібна Малін.
І в чому ж тут дилема?
Малін виховували в суворій християнській моралі,
яку їй важко примирити зі своїми справжніми почуттями.
Особливо до Сів.
Краще б Малін просто їх ігнорувала.
Її обов’язок і почуття до Бога не лише зовнішні.
Почасти вона сама винна.
Її змусили виконувати ці правила.
Вона не може відкинути все, що знає про добро та зло.
Вона хоче змінити своє життя через те,
чого вчиться завдяки почуттям до Сів.
Не все так погано.
І ми не знаємо, що сталося після фіналу.
Вона себе вбила.
Де це сказано?
Я про Карін Боє. Роман автобіографічний.
Так.
Добре. Можете все це використати у презентації.
Продовжуйте.
Один, два, три.
Найгарніші діти у світі. Зробимо селфі.
Ви такі гарні. Погляньте.
Один, два, три. Дякую.
Мої гарні діти вже не діти. Ви тепер дорослі.
Мамо, не забудь, королеві треба казати «Ваша високосте».
Ваша високість.
-Ні, ні, тобто «Ваша величносте». -Король…
-«Величність». -Отак робити рукою?
-Ні, ні. -Цілувати їй руку?
Я не співатиму соло,
мамо, тож можеш не приходити.
Що? Авжеж, я прийду.
І не зганьблю тебе перед королевою.
До речі! Я бачила маму Маркуса.
Вона передає вітання.
Вона мені казала, що дуріє від тебе.
Почала мені казати,
яка вона рада, що ви разом.
Розповідала, які ви гарні.
Вона тішиться з того, що ти познайомився з її сином.
-У тебе все добре? -А я, звичайно ж,
цілком із нею згодна.
Я вами дуже пишаюся.
Я знаю, хто запостив відео зі мною і Віллом.
Правда?
Це був Авґуст.
Зрозуміло.
Але ж це добре, що ти знаєш, хто це зробив?
Ти сказав у школі?
Ні, я хотів піти в поліцію.
Так, авжеж. Треба це зробити.
-Привіт. -Привіт.
Сімон знає.
І він заявить у поліцію.
Тому якщо хочеш сам зізнатися, як казав, іди до поліції першим.
Привіт.
Я подумав про твої слова,
але я мушу подати заяву.
Не можна, щоб йому все минулося.
-Але… -Чий комп’ютер використаємо?
Коротше.
Я не відповідатиму на запитання.
Лише казатиму те, що в мене записано.
Бо я майже не читав книжку. Гаразд?
Добре. У вас усе під контролем. Побачимося.
Може, ще раз усе повторимо?
Мені недобре. Мушу йти.
Часто кажуть,
що це одна з найкращих історій кохання.
СІМОН: ДЕ ТИ?
Наша наступна група читала «Кризу» Карін Боє.
СІМОН: ТИ НА МЕНЕ ЗЛИЙ?
Хто це?
Сімон.
Що сталося?
Ти пропустив презентацію.
Вибач.
Мені було зле.
Заходь.
Я запанікував при думці про виступ перед усім класом.
І вся ця історія з Авґустом – це занадто.
Май на увазі, я не намагаюся зробити тобі боляче.
Я знаю.
Хтось у цій школі має вчинити правильно.
Я тебе не зупинятиму.
Але це страшно.
Мені теж страшно.
Що з нами буде?
Не знаю.
Переклад субтитрів: Марина Замятіна