Igen!
JAPÁN, OSZAKA
Ez igen, tesó, nagyon király.
Megveszem.
CSAVARGÁSOK
OAKLAND, KALIFORNIA ÁLLAM
Ez az.
Lássuk, mi van itt! Hol a...?
Nálam ez a szent grál.
Egy óriási pillanat, ami beindította a második évadot,
maga a nagy álmom.
Van valami, amiről mindig is beszéltünk.
Amire vágytunk.
Amit még sosem csináltam: motort akarok építeni veled.
A legkülönlegesebbek a háborús modellek.
'42, '43, '44.
A 43-asok kizárva.
A lehetetlen kategória.
A Harley-nál bizonyos évjáratok szinte beszerezhetetlenek,
például a '43-as Knucklehead.
'43-ban a civil Harley-k gyártása szinte a nullára esett vissza,
százvalahány darab készült,
mert minden a hadsereghez ment.
Az álmom, hogy összegyűjtsem a háborús motorokat
a világ minden pontjáról, és hazahozzam őket.
Ti ketten Japán kedvencei vagytok.
Ha valakit ott imádnak,
az Maxwell és a 4Q és a Cycle Zombies.
A Cycle Zombiesnél sosem tartottunk készletet.
Megépítettem egy motort. Késznek nyilvánítottam.
Aztán valaki jelentkezett érte. És sokszor Japánból.
Talán mert annyi időt húztunk le ott.
A japán motoros kultúráról sokat tanultam abból,
ahogy az amerikai motorok történetét kutatják.
Rengeteget tanultam japán építőktől.
Ők jöttek rá:
mindenki a '36-ost akarja, mert az az első év.
De a legritkábbak a háborús évek modelljei, a '43-asok és a '44-esek.
Számomra ez a ritkaság csúcsa.
És azon gondolkodtam, mivel lehet ezt még überelni.
Azt szeretném, hogy a barátaim
kézzel építsenek choppereket a háborús modellekből,
hogy mindenkinek legyen egy saját, egyedi Warpigje.
Hogy egy ilyen ritka '43-as motor visszakerülhet ide a múzeumba,
óriási megtiszteltetés.
Ezek a gépek visszatérhetnek oda, ahol minden elkezdődött.
Japánban már akkor vették az amerikai cuccokat,
amikor Amerikában még senkit nem érdekelt az ötvenes évek,
vagy a vintage Levi's.
Itt mindenki ment tovább a legújabb cuccok felé,
és szerintem ezért került annyi motor Japánba.
Ez náluk nem egy hóbort, nem egy "menő, akkor kipróbálom" dolog.
Van olyan barátom, aki tizenöt éves hitelt vett fel egy régi motorra.
- Értem. - Nekik ez nem trend, ez az életük.
Az életstílusuk.
Baromi keményen megdolgoztak azért, hogy ezeket a cuccokat hazavigyék.
El sem tudom képzelni, mennyire ijesztő lehetett:
nem beszéled a nyelvet, leszállsz Amerikában,
és megveszel valamit, amit mi a 40-es évek közepén raktunk össze,
a legbrutálisabb háború alatt.
Van, aki rosszul van attól, hogy külföldre mennek a motorok.
Mintha a múltunk távozna az ajtón.
Ezekből a régi gépekből tényleg kevés van.
De ők szarrá motorozzák őket, vigyáznak rájuk,
rájuk vannak kattanva, és ezt rohadt jó látni,
mert ezek a motorok nem vitrinbe valók, hanem az útra.
Brutál utazás lesz, az első motorommal, a tengeren túlra.
Átkelünk a pocsolyán.
Hogy én Japánba menjek, és visszavegyek egy ilyen motort, ez nem így működik.
Senki nem megy Japánba motorokat visszavásárolni.
JAPÁN, TOKIÓ
Végre megérkeztünk.
Maxi!
Ez egy jó nap, bébi!
Jól hangzik.
Azta!
Nem is tudom.
Nem fogok hazudni:
ez az egyik legnettebb motor, amit valaha láttam.
Szerencsére Jay ismert pár japán arcot, Instán beszéltek.
Épp vett egy '37-es fehér, elefántcsont Knuckleheadet.
A csávó kiszáll a Porschéból,
és mintha régi cimbik lennének, mutat egy fotót:
"Ez az apád, két éve ezen ült a Moon Eyeson."
A '37-es a legjobb gyári motor, amin valaha ültem.
Hibátlan.
Épphogy megérkeztünk, és bár nem háborús motor,
de mégis mintha a szent grál lett volna.
Ott volt előttünk, láthattuk, mintha ízelítőt kaptunk volna abból,
ami ránk vár.
Tesó, a legmenőbb, hogy az összes kis lámpa működik a műszerfalon.
Rálelni ezekre a régi gépekre
a túlélőkre, amiket még régen raktak össze,
érintetlenül, eldugva, ehhez baromi sok meló kell.
Ki kell építened a kapcsolatot a fickóval, aki ötven éve őrzi a motort.
Neked is bizonyítanod kell. Vállalnod kell a részed.
A legjobb, hogy minden kis részlet tökéletesen összeáll.
Na és hogy fut?
- Mint a varrógép. - Így van, haver, őrület.
Minden klappol.
Haver, ez hihetetlen!
Odaengedsz?
A japán kultúrában
az emberek tényleg odafigyelnek.
Nagyon érzik azt az időtlen hangulatot,
ami nem csak egy gyors, egyszeri fellángolás.
Amikor megláttam az eBayen, azonnal beleszerettem.
Fogalmam sem volt, hova került, és most nálad landolt.
Most visszaviszem. Vissza fogjuk vinni,
betesszük a Harley múzeumba, a '36-os mellé.
A zöld mellé a fehéret. Az elefántcsont királynőt, haver.
- Azt mondja, ez egy staféta. - Staféta, igen.
- Ő az ötödik, és most átadja neked. - Hatodik.
- Én vagyok a hatodik. - A hatodik, tesó.
A kedvenc számom! Igen, a hatodik. Adom.
Sajátos feszültség rejlik abban, ha egy gyűjtőt próbálsz meggyőzni arról,
hogy engedjen el valamit, ami számára szinte identitás.
Egy ritka, pótolhatatlan darabot, amit egész életében keresett.
De azt mondod neki: "Méltó helyre kerül. Visszaviszem a születési helyére."
Yujin háza, bébi.
Megvan az Elefántcsont Király, vagyis Királynő, mert ugye nő.
A neve: Selyem.
- Jól érzed magad? - Remekül, gyönyörű motor.
Eric Espinoza vagyok.
A UNIF Clothing nevű ruhamárkát vezetem.
A szám attól függ, kit kérdezel,
de összesen százvalahány ilyen motor készült valaha.
A legtöbbje nem élte túl az éveket.
Két kezemen meg tudom számolni a létező darabokat.
A legtöbb ember még csak nem is láthat ilyet élőben,
nemhogy mehetne vele.
A korszak Knuckleheadjeiből, '43-ban és '44-ben,
nem egészen 70-80 darab készült.
Szóval élőben látni egyet kész csoda.
Ez az a kategória, ahol mindegy, mennyi lóvéd van,
attól még nem találsz egy '43-as Knuckleheadet.
Hiába jössz ide, hogy: "Hé, akarok egy '43-as Knuckleheadet."
"Igen? Sok szerencsét!" Na persze.
'43-ban úgy 115-130 darab jutott ki a Harley-gyárból.
Most meg itt állunk, hogy vadásszunk egyet.
Akadt pár gép Japánban, amiket kinézett magának,
de a nagy kedvenc, ez a '43-as,
eredeti festésű volt, ami a haverunknál, Gakunál pihent.
A legjobb, hogy amit Jason akart, az nem volt eladó.
Az egy haverom motorja.
Jason azt mondta, menjünk oda, majd megpróbálja elbűvölni.
És tényleg tud bájos lenni.
De hát egy eredeti fényezésű motorról beszélünk,
amilyenből jó, ha 15 darab készült összesen.
Ez a modell a második világháború környékéről való.
Világszerte ritkaságnak számít.
Persze az Egyesült Államokban van belőle a legtöbb,
de Japánban és Európában is találni néhányat.
Kota a Roller Ripper Magazintól, nagyon jóban van Maxszel.
Én is régóta ismerem Kotát, ő meg jó barátja Gakunak.
Fényképen más.
Tesó!
Amikor Japánba mentem, találkozni akartam Gakuval.
Számomra ő a japán szcéna egyik legnagyobb alakja.
Láttam már sok motorját, a Rollerben is gyakran szerepel,
de amikor megláttam a '43-ast, valami megmozdult bennem.
- OP. - Igen, OP.
Itt van. A legmenőbb moci, amit valaha láttam. Ezt nézd!
Basszus! Azta!
Meglepett, hogy Gaku mennyire puritán körülmények között dolgozik:
egy apró garázs,
benne a világ legjobb alkatrészeivel,
mégis szinte a földön építi a motorjait.
Hallani történeteket pajtákról, elfeledett gépekről,
a felfedezés izgalmáról.
Repülőre szálltunk, hogy Japánban megtaláljuk ezt a garázst,
csakhogy ő alig beszél angolul, én pedig nem tudok japánul.
- Ez gyönyörű. - Apám!
Jó ég!
Azta, nagyon bitang!
Gakot legalább 17 éve ismerem.
Gak aludt már nálam, úgy tíz éve.
Akkor még nem nagyon értettem, milyen figura.
A chopperépítők között van, akit jogosan hype-olnak,
és van, akit, hát, fogalmam sincs, miért.
Gak viszont nagyon benne van a chopperek történetében,
és legalább 30 éve gyűjti őket.
Nagyon jó ízlése van.
Gak óriási golyói behorpasztották.
A golyóid horpasztották be?
- A golyóim? Igen, túl nagyok. - Túl nagyok.
Maxnek meg nekem ezek a régi haveri szálak sokat segítenek,
ettől válik az egész helyzet könnyebbé, és az adásvétel sem olyan,
hogy "hé, itt a pénz, szevasztok!"
Pedig általában ez a sztori, de most Jay azt mondta:
"Hazaküldjük a motort Amerikába, de tarts velünk,
hogy vezesd, hogy átéld,
milyen végigmenni vele az országon a Harley Múzeumig.
Mert ez a gép oda kerül."
Tesó!
Rajta vannak a tetkóim!
Davenport? Hé, onnan származom, ott nőttem fel, Iowában.
Hawaiin születtem, Iowában nőttem fel.
Tesó, hawaii tetkó Iowából.
Baromi menő.
Jason nagy arc. Karizmatikus.
Barátságos, és képes megnyerni az embert.
Képes bevonzani az embereket.
Így sikerült átlendülnünk a nehézségeken.
Amikor ott voltam, azt akartam, hogy érezze,
mennyire fontos ez nekem, milyen nagy dolog ez.
Nem fogadott el semmilyen ajánlatot,
és Kota volt az, aki áthidalta köztünk a nyelvi és kulturális különbségeket.
Szerintem Gak látta rajtam, mennyire hálás vagyok mindenért.
Gak, elképzelhető, hogy eladd nekem?
Talán? Köszönöm!
Köszönöm! Ez...
- Ugyanaz. - Ugyanaz. Igaz?
És a fejemen...
A fejemen. Ugyanaz.
- Belevésték. - Ezért adja el neked.
Odaadja...
Gak!
Eleinte úgy voltak vele, hogy Jason csak átjön,
és meg akarja venni mindazt, amit évek alatt összegyűjtöttek.
Én viszont elmondtam Gaknak: ő szenvedélyből csinálja.
Nem olyan gyűjtő, aki elzárja a motorokat egy raktárba.
Az álmaimban, az álmaimban...
ilyennel hajtok vissza a Harley-hoz.
Most mindenki láthatja. A legszebb, amit valaha láttam.
Elmotorozunk a Harley Davidsonhoz.
Milwaukee, jövünk!
LONG BEACH, KALIFORNIA ÁLLAM
A nevem David Polgreen,
és a civil szakmám szerint jogászként dolgozom a World Poker Tournál.
Ez egy rendkívül ritka motor,
a Knucklehead-évek második legritkább darabja.
'44-ben kevesebb mint 500 készült belőle.
Eric és én öt éve szereztük meg a két motort, egy nagyobb tétel részeként.
Eric megemlítette Jasonnek, hogy van nálam egy '44-es,
és gyakorlatilag azonnal felhívott.
Polgreent Espinoza révén ismertem meg.
Ők azok, akik együtt kutatják fel a ritka alkatrészeket.
Minden a motorral indul,
de aztán megszereted az embereket is, és barátokká váltok.
Amikor kiderült, hogy van nála egy '43-as és egy '44-es,
azonnal azt mondtam, hogy ezt meg kell csinálni.
Számomra ez soha nem a pénzről szólt.
Ilyen motorokat nem szoktam eladni, valójában soha nem adnám el őket.
Minden különleges ötletemet a saját gépeimnek tartogattam...
ezért nem építettem senkinek, és Jason az egyetlen kivétel.
Nagyon boldog vagyok, hogy ő kapja meg, mert ő valóban érti és értékeli.
Az pedig, hogy egy általam épített motor a múzeumba kerül, egészen elképesztő.
Ott őrzik a Harley történetét, és oda bekerülni óriási megtiszteltetés.
Sok építő dolgozott velünk, de néhányuk kezébe szerettem volna kamerát adni,
hogy örökítsék meg a folyamatot.
Max és Scotty voltak azok,
akiket kifejezetten szerettem volna megbízni ezzel a feladattal.
A fotózás volt az első szenvedélyem.
Gyerekként lyukkamerát építettem, rajongtam érte,
és soha nem gondoltam, hogy profi deszkás leszek,
inkább fotósként képzeltem el magam a deszkás világban.
Amikor megjött az első fizetésem,
megvettem a bakancslistás Leica M6-ot.
Szóval, megvettem,
de Oaklandben egyszerűen féltem elővenni.
Egy nagy piros pötty van az elején,
amit leragasztottam, de leginkább az emberektől ijedtem meg.
Aztán találkoztam Jasonnel, aki dobókockaként bánik a kamerákkal,
átdobta az asztalon, én meg rájöttem: ez a szabadság.
Az enyém egy dobozban pihen, egy széfben, selyembe bugyolálva.
Japánban, miután összekötöttem őt a motorral Gakon keresztül,
ő nekem adta az 1958-as M3-asát,
és azt mondta: "Ne zárd el!"
Azóta tartom magam ehhez.
Ha rossz a fotó, az az én hibám.
Egy kivételes eszköz van a kezemben,
és láttam már embereket csodát alkotni a legegyszerűbb kamerákkal is.
Ezt a típusú fotózást szeretem a legjobban.
Itt nem díjakat akarsz nyerni, vagy lenyűgözni bárkit.
Csak megörökítesz egy napot, egy különleges pillanatot,
amit később valószínűleg elfelejtenél, mert jönnek az új emlékek.
Mindig nálam van a kamera,
és bár nem vagyok különösen jó vele,
de imádom.
Soha nem én leszek a legjobb hegesztő, a legjobb festő,
és deszkásként sem én voltam a legjobb.
Szeretem azt az érzést, amikor mindig van hova fejlődni.
A lencsén már elkezdett átütni a réz, a fekete festék alatt.
Elkezdtem beleásni magam a Leica-kopásokba,
és megismerkedni azokkal a fotósokkal,
akik egész életükben ilyen gépet használtak,
hogy miért üt át a réz úgy a fekete festéken.
Innen jött az ötlet, hogy rézzel vonjak be egy motort,
feketére festem, és Leica-hangulatot adok neki.
Elmondtam Jasonnek,
mire a telefonban olyan tesózást kaptam, amilyet még soha.
Csecsebecse.
A '42-es, a '43-as és a '44-es motorok
a Harley történetének legkülönlegesebb darabjai.
Ezeket a Knuckleheadeket adjuk oda az építőknek,
hogy valami egyedi műalkotást hozzanak létre belőlük.
Tudom, kicsit sok, de jó lesz.
Teljesen el tudsz veszni ezekben az építésekben.
Festő is vagyok, és ez most nagyon megmozgat,
mert annyi különböző felületet csinálok rajta.
Emlékeztet az egyik első motoromra, a 4Q-ra:
kevés pénz, rengeteg lelkesedés.
Reggel nyolckor felkeltem, lementem a garázsba, és ott voltam egész nap.
Odass, haver! Csodálatosak.
Tudom, közhely, de sokan mondják:
elég egy alkatrész, és máris megszületik a fejben a motor.
Ha ennyit beleteszel valamibe,
megváltozik a viszonyod hozzá, a szereteted is átalakul.
Fejben már el is készítettem ezt a motort, ami elképesztően jó érzés.
A Leica egyetlen színe a piros pötty,
és azon gondolkodtam, valamit kezdenem kell a pirossal,
de úgy, hogy a felső réteg fekete maradjon, és a piros átüssön alóla.
Ki kell vinnem a napra.
A kopás majd előhozza.
Első világbeli luxus,
hogy az ember bármelyik évjáratú Knuckleheadet választhatja,
és ha egy építés ilyen szépen indul,
akkor kötelességed megadni neki a tiszteletet.
Ami új számomra, az a parkerizálás, egy kémiai eljárás,
amellyel különleges felületet lehet adni a fémnek.
A motor legtöbb acél alkatrészét beleteszem a parkerizáló oldatba,
hogy megkapják a mély, fekete sötétfémes hatást.
Ha most lefotóznál, és elküldenéd a tízéves énemnek a jövőből,
halálra röhögné magát.
Fogalma sem lenne, hogy épp tarolok-e,
vagy totál nem, vagy hogy egyáltalán mit művelek.
Nagyon menő, hogy ez majdnem olyan védelmet ad, mint a króm.
Van rajta egy réteg, ami megóvja a rozsdától,
és ezt a felületet biztosítja neki.
Jason azt mondta, engedjem el magam, úgyhogy eléggé durván elengedtem.
Olyan dolgokat csinálok rajta, amiket még soha.
Jayék összekötöttek egy leicás szakival. Felhívtam, elmeséltem neki a projektet,
és hogy a barátom, Dayton kiöntött néhány alkatrészt.
Ő pedig előásott néhány eredeti anyagot az archívumból, és elküldte nekem.
Most itt van pár darab,
például ez a csuklótest, ugyanabból a korszakból, mint a motor.
Nagyon szépen olvad.
Réz: ezt is leolvasztjuk, és nézzük, mi van még itt!
Ez egy '42-es Harley Davidson Knucklehead motor,
és az alkatrészek is ebből a korszakból valók,
a korai '40-es évekből.
Leolvasztjuk és újraöntjük őket,
és új alkatrészeket készítünk a motorhoz, így új életre kel.
Régen sokat fotóztam filmre, és imádtam,
mert valahogy ugyanazt éreztem benne, mint a motoroknál.
Hogy pont az a tökéletlenség teszi menővé.
Találsz egy tankot, amin van egy horpadás,
meg egy beforrasztott csík, mint egy seb, egy emlék.
Ahogy épül a motor, és közben kattintok pár fotót,
az elképesztően inspiráló.
Mintha visszarántana a régi emlékekhez.
Még az életlen, tökéletlen kép is arra emlékeztet,
hogy a motort szintén az az apró hiba teszi különlegessé,
mert az meséli el a történetét.
JAPÁN, KAMAKURA
Hadd nézzem! Haver...
- Nézd csak! - Jó sok mocid van, Taka.
Jó ég, Taka, te csak gyűjtöd és gyűjtöd őket.
Ez a múltkor még nem is volt meg.
Azta, haver!
Taka, te vagy a legjobb.
- Kaphatok egy sört? - Basszus!
Nagyon király volt. Átmentünk a haverom, Taka műhelyébe.
Ő egy valódi, hiteles arc.
- Milyen évjárat? - '45-ös.
Eladó?
- Nem. - Talán?
- Talán. - Talán.
Talán igen.
Hű!
Japán, Japán.
Taka mindig is a történeteket kereste a régi motoroknál,
életre keltette őket, és új otthont adott nekik,
csakúgy, mint mi.
Azt hiszem, itt találtunk igazán egymásra,
hiszen a Cycle Zombiesnél mindig is a történet volt a lényeg.
Az emberek annyira furák.
Mintha előre gyártott érzéseket kapnánk másokról vagy a zenekarokról:
őket már ne szeresd, mert nem az eredeti énekessel játszanak.
Eleve fáradtan, cinikusan állsz hozzá,
és ezt nagyon nem szeretem az emberekben.
Amikor először találkoztam Takával, már hallottam róla, átjött,
de nem tudtam, milyen arc lesz, jó fej, rossz fej.
Aztán amikor félreteszed a saját hülyeségeidet,
meglátod, hogy egy hihetetlenül kedves ember áll előtted.
Belépett a műhelybe, és azt mondta: "Haver, nagyon jó érzetem van itt!"
Én meg először azt hittem, a hőmérsékletre gondol,
de nem, ő az általános érzetére gondolt, hogy varázslatos a hely,
és imádom ezt a japán fordítást, annyira különös és annyira őszinte.
Tesó! Hé, Scotty, Max, ezt láttátok?
Konkrétan el van ásva.
Igen, láttam.
- Ez nézd, haver! - A busz mellett volt, kiásták. Igen.
Elhiszed?
Akárhányszor átmentem a műhelyébe,
mindig volt egy motor, amit odaadott, hogy menjek vele. Ennyi.
A műhely fele ügyfélmotor,
de annyira bíznak benne, hogy simán hagyják, hogy mi,
amerikaiak nyüstöljük a gépeiket.
Azta! Ki ez a fickó?
Japán büszkesége. Csak fehér japán mocik.
Arany szíve van.
Nem is találok rá jobb kifejezést:
régi lélek, végtelenül szelíd, tiszta szívű. Káprázatos.
Megpróbáljuk megszerezni az eredetiket is.
Ezért jöttünk.
- Másolatokat akartunk. - Ezért jöttünk, mid van?
- Ugyanakkor... - Hé!
Korábban mindig te jöttél át vásárolni a mi műhelyünkbe, most fordult a kocka.
Mindig, mindig.
Az egyik legszebb dolog számomra, ha beléphetek egy művész stúdiójába...
és megpillanthatom azt a világot, amit maga köré teremt,
hogy biztonságban legyen, vagy épp káoszban.
Ugyanolyan jelentős dolog látni Picasso alkotóterét,
mint magát a festményét.
Képzeld el, ahogy átszeljük az országot!
- Te is. Motoros vagy. - Igen.
Ragyogó. Még átgondolom.
- Jól hangzik. - Igen.
- Jól hangzik. - Menjünk egy kört!
Menjünk egy kört!
A gördeszkázás miatt rengeteget voltam úton, tízfős társaságokkal.
Megszoktam azt a fajta érzést, amikor együtt léptek be valahova,
és az emberek próbálják összerakni, kik vagytok.
Én alapvetően csendes vagyok, és szeretek alig észrevehető maradni,
ezért egy kicsit tartottam attól,
milyen lesz Jasonnel és a csapattal odamenni.
Max visszahúzódó figura, egy fekete bárány.
Vicces, mert annyira mások vagyunk, mégis ugyanazok a dolgok kötnek össze.
Csak máshogy nőttünk fel.
Szeretek távol élni a szentélytől, és szeretek egyedül lenni.
Mély hatást gyakorolt rám, ahogy figyeltem,
mit csinál és hogyan motorozik.
Olyan volt, mint egy hős, bár nem szeretem ezt a szót,
de ő tényleg egy különleges, hiteles ember, akire felnézek.
Ekkor értettem meg igazán Maxet.
El is mondtam neki, hogy régóta felnézek rá,
a motorokra, amiket épít, és az aurára, ami körülveszi.
Az egyik legfontosabb felismerésem az úton az volt,
hogy én valahol tudatosan maradok kívülálló ebben a közegben.
Ettől még kedvellek titeket, és szeretném, ha meghívnátok,
csak hadd én döntsem el, hogy elmegyek-e.
Ez a szorongásból fakad, és abból, ahogyan felnőttem,
semmi köze nincs ahhoz, hogy ne értékelnék valakit.
Ezt Jason mellett tanultam meg, miatta nyitottam jobban a világ felé.
Az út egyik legszebb része az volt, hogy újra éreztem, tartozom valahova.
Mert tartozom. Jó erre emlékezni.
Egyszerűen elképesztő út volt.
Hihetetlen,
de ilyet még életemben nem láttam.
A legritkább '36-os, a legritkább '37-es...
Egy '43-as. Szentég!
Egy full fekete '43-as, majd '44...
'45..
Jesszus!
Azta!
Egészen elképesztő.
El sem hiszem. Amikor ezt elvisszük a Harley-hoz,
és látjuk majd az emberek arcát.
Olyan ez, mint egy lavina:
egy apró gondolatként indult, amit kimondtál,
és most itt ülünk a motorokon, barátok között.
Látjuk, mennyi munkát tettek bele, hogy ráleljenek ezekre a gépekre.
Régóta ismerjük Gakot, Takát, a többieket,
és most, hogy mindez összeér, te, az ötlet, a motorok.
Nehéz szavakba önteni, ugye, Max?
Abban teljes egyetértés volt köztünk, hogy tisztelnünk kell ezeket az fiúkat.
Gakot, Takát és Yujint, akit csak most ismertem meg,
mert mindannyian előttünk járnak.
Gak többet tud nálunk erről a világról, felnézünk rá, hatással van ránk.
Amikor Jason előállt az ötletével,
azt gondoltam, ez szép, de az ötletek ritkán válnak valóra.
Aztán Gak igent mondott.
Yujin is. Volt egy kazalnyi pénzünk,
ők pedig megengedték, hogy menjünk motorjaikkal.
Eldobtam az agyam.
Közelebb kerültem Scottyhoz, Gakot is jobban megismertem.
Yujin nekem adta a kedvenc bukóját, amit fel is vettem,
Taka pedig mindig tárt karokkal fogad.
Egyszerűen csodálatos.
Sosem hittem volna, hogy ez az ötlet ilyen szinten megvalósulhat.
Hálás vagyok mindenkinek, hogy megcsináltuk.
Tizenkilenc éves korom óta nézem ezeket a motorokat ámulattal,
és most, 45 évesen először látom őket együtt.
Izgatott vagyok, hogy hazavihetjük, hogy megköszönhetem a Harley-nak,
és hogy összehívhatom az összes barátomat,
mert számomra a közös ünneplés az egyik legszebb dolog. Bulika lesz!
BOZEMAN, MONTANA ÁLLAM
Ezt nézd!
Azta!
'44, '44, '42, '43,
'43,' 43, '44, '44.
Azt a rohadt!
Elképesztő a látvány: a legritkább gépek egymás mellett.
Ennyi háborús motort még soha nem gyűjtöttek össze egy helyen.
Ez már egy hadsereg. Polgreen, gyere csak ide!
Istenem!
- Forró. - Nézd ezt a vöröset!
- És ez milyen kormány? - Flanders, tizenegyes.
A legjobb. Káprázatos.
- A hozzád hasonló gorilláknak. - Jesszus, de gyönyörű.
- Eredeti fényezés. - Igen.
- Bitang. - Bitang.
Nagyon jó a fogása.
Egy '43-ashoz képest ez a legegyszerűbb és a legjobb.
Szerintem ez a legjobb darab.
Le volt csupaszítva.
Az a váz, amit akkor kaptál volna, ha szerencsésen hozzájutsz egyhez.
Abban az időszakban.
Nyugi, Eric, senki sem figyel.
A műsor csak 45 perces.
- Pillanat! Veszitek? - Igen, vesszük.
Csak a hidegvér.
A dudát kell nyomni indításkor?
Haver, szerintem a javasolt súlyhatár alatt vagy.
Ezt tényleg leadjátok?
Csak mondom, a szerencsétlenkedésem előtt,
mindig pöccre indult.
Minden egyes alkalommal.
Eric, rákeressek? Van róla YouTube-videó.
Aki ilyen gépet hajt,
pontosan ismeri azt, amikor csak állsz ott,
és nem érted, miért nem indul. Néha tényleg olyan,
mintha maga az univerzum kérne még egy perc türelmet,
aztán egyszer csak életre kel.
Odass! Nézd már a kipufogót! Mi a fene?
Mi a franc? Te jó ég!
- '42-es katonai. - Harley Davidson.
Vérfürdő, ez a motor neve.
Hadkanoknak nincs többé hatalmuk Isten által ütött a végső órájuk
Hívatva vannak az utolsó ítéletre Hadkanok immáron rimánkodnak térdelve
Az inspiráció abból a képből született meg,
hogy egy katona elmegy a háborúba a motorjával,
és más emberként tér vissza.
Vad dolgokat látott, másképp rezonál, és ez örökre nyomot hagy benne.
Ahogy mélyebbre ások,
látom magam előtt azokat a katonákat, akik a falnak dőlve pihennek,
a sisakjukra idézetek vannak karcolva.
Versek, bibliai sorok, ide pedig a Jelenések könyve 22. fejezetének
utolsó oldalát ragasztottuk.
Virágokat, az otthoni szerelmétől.
A barátom, Dayton, aki öntéssel foglalkozik, áthívott a műhelybe.
A Leica küldött néhány korai, '40-42 közötti darabot,
beolvasztottuk őket,
két Harley-karburátorral együtt, és ebből született meg ez.
Szentég!
Ebből lett a váltókar.
Ez a váltó?
- Azta! - Konkrétan.
- Behalok. Tiszta háborús. - Mint egy autó, beolvasztva.
Ez a motor maga a lövészárok-művészet,
mintha egy katona készítette volna, akinek hiányzott a családja,
volt egy dal, amihez kötődött, és belekarcolta a gépbe.
Minden apró részlet a lövészárkok emlékét hordozza.
- Gyönyörű. Gyönyörű. - Köszönöm, köszönöm!
Annyira fel vagyok pörögve, hogy elvisszük Milwaukeeba.
- Le fog esni az álluk, haver. - Köszönöm!
Annyira boldog vagyok, hogy összehoztad ezt a kis családot,
és ilyen lehetőséget adtál nekünk.
Egészen különleges élmény volt a Leicával fotózni,
és dokumentálni ezt a motort. Csodálatos.
Van még pár meglepetésem.
Nem is tudom, ha Jay meglepetést említ, izgulni kezdek.
- Szeretlek, haver. Káprázatos ember. - Kösz, nagyra tartalak, tesó.
Nem volt egyszerű megépíteni ezt a motort,
mert valami igazán különlegeset akartam létrehozni abból,
amit Japánban átéltünk.
Abból a rengeteg inspirációból.
És most, hogy ott áll előttünk a kész gép,
és végre lehet vele menni, hosszú utakra, igazán bejáratni,
na, ezért csináljuk.
Olyan volt, mint a karácsonyok karácsonya.
Az övé meg full elegáns, kiállítási darab, patika állapot.
Látod az arany csillanást ott alul?
Tudod, a Leica iránti rajongásunk...
Az első, amit fél éve megcsináltam, hogy a rézig koptattam a vázat.
Azt akartam, hogy ennek a motornak története legyen.
Ezek a csövek fegyverragasztóval vannak összerakva, idővel majd rozsdásodnak.
A tankon hetvenéves lakk van. Leöntöttem benzinnel,
és nézd, milyen gyönyörűen viseli, pont illik a sapkához.
A lámpák szerintem franciák, egy negyvenes évekbeli repülőről.
Szóval, most nyitottad ki a könyvet. Ez a gép innen csak tovább formálódik.
Akár most is belenézhetnénk a vázba, vagy belekarcolhatnánk valamit.
És látod, itt már most áttör egy réteg.
A hálónál.
Pont úgy, mint a Leicán. Mint a tetején, ahol felhúzod.
HÁBORÚ ÉS BÉKE
Látod, áttör a réteg. Nem akartam mesterségesen előidézni.
Azt akartam, hogy akkor történjen meg, amikor te használod.
- Pont így kell lennie. - Igen.
Ez itt egy negyvenes évekbeli síp,
mellette egy kis talizmán.
És a fényszóró?
A legjobb darab, nem is akarom kamera előtt kimondani.
- Most már a tied, majd te kimondod. - Az biztos.
Ez a motor,
amikor bejáródik, ez a rész vörös marad, amaz pedig rézbe fordul.
A váz is rézbe fordul majd, és az ülés, a bikavér szín, feketével a tetején,
pont olyan, mint a fényezés: a tank, a sárvédő.
Ezek régi Harley cuccok, természetesen öregednek.
Hű!
- Igen. - Ez a legjobb munkád?
Szerintem igen. Úgy értem, én...
Olyan egyszerű és letisztult, mégis összetett,
és megvan benne, ami számít.
Finom.
- Az, mégis... - Finom, haver.
- Egyszerűen... - Pont jó.
Gyönyörű.
- Szeretlek, haver. - Én is. Köszönöm!
- Szívesen. - Örülök, hogy tetszik.
Imádom. Olyan összetett, és mégis egyszerű.
Hú, öreg!
Nagyon boldog vagyok. Tényleg.
Már aznap hiányzott, amikor elkerült tőlem, alig vártam, hogy újra lássam.
Amikor színésznek álltam, csak egy motorom volt.
Tele álmokkal arról, kikkel szeretnék dolgozni.
Láttam, hogy ezek a csodás motorok Japánba kerülnek,
és az, hogy egyszer eljuthatok Japánba, visszavásárolhatom azt,
amit szeretek, majd visszaadhatom a Harley-nak, hogy a múzeumba kerüljön,
ez egy vad, szinte lehetetlennek tűnő ötletként indult, és most megvalósult.
Ideúton beleolvastam a könyvembe, és a következő sort jött velem szembe:
"Van egy népség, amelyik sehová sem illik,
képtelen nyugton maradni.
Összetörik a családjuk szívét, és járják a világot, amerre csak kedvük van."
Mondom, na, ezek vagyunk mi, a csavargók, nem tudunk leállni.
A motorok füstöltek, mi pedig köves, poros emelkedőkön húztuk fel őket,
kicsit túlélő üzemmódban,
és közben belegondoltam, mennyibe is kerülnek ezek a gépek.
Ránéztem Jayre, és azt mondtam: "Mi motorozunk, nem garázsozunk."
Mire Jay: "Ha szétmegy, megcsináljuk, gyerünk tovább."
Ez a lényeg, haver, hogy menjenek.
Senki nem mondja azt neked, hogy:
"Imádom, amit csinálsz, toljad, csináld, amit érzel!"
Nekem soha nem mondtak ilyet, kiváltképp erről a motorról:
"Haver, ez a te víziód. Te vagy a művész. Csináld!"
Jason mutatta az utat.
"Gyere, induljunk, kövess, vagy menj másfelé, és mesélj róla!"
Ő a kiindulási pont, ő a szikra.
Hatalmas szerencsének érzem, hogy ez megadatott.
Én pedig bármikor kész vagyok benzint önteni a szikrára. Gyerünk!
Japánként számomra egészen különös,
hogy egy motor Amerikából Japánba kerül,
majd visszaviszik Amerikába, ahol egy múzeumba kerül.
Nálunk ez elképzelhetetlen.
És én csak egy motoros vagyok, még saját műhelyem sincs,
ezért is érzem hatalmas megtiszteltetésnek.
LEZÁRT ÚTSZAKASZON KÉSZÜLT FELVÉTEL. NE KÍSÉRELD MEG LEUTÁNOZNI!
MILWAUKEE, WISCONSIN ÁLLAM
Vannak pillanatok, amelyek egyszerűen mellbe vágnak.
A második kör a hídon, amikor szétszóródva mentünk,
és Jayre néztem, majd Scottyra, az odacsapott. A legjobb értelemben.
Mintha egyetlen pillanatban minden összeért volna.
Kirázott a hideg.
A motor hibátlannak érződött. Tökéletes pillanat volt.
Megépítettük a motort, dolgoztunk rajta, most pedig száguldunk vele.
Volt egy pillanat, amikor libabőrös lettem,
és majdnem könny szökött a szemembe,
mert földöntúli érzés egy ötletből eljutni odáig,
hogy ténylegesen téphetünk a motorral az úton.
Egészen különleges élmény volt egy ilyen nagy Harley-rajongó közegbe csöppenni.
Sosem fogom elfelejteni.
A motorok, amelyeket Jason hozott el számunkra
- a vállalatunknak és a kulturális közösségünknek -
valódi betekintést adnak a múltunkba.
Jason egészen rendkívüli erőfeszítést tett,
hogy megszerezze ezeket a gépeket.
Ehhez olyan kiterjedt kapcsolati háló kell
- emberek és barátok, akik ismernek valakit,
aki ismer valakit, akinek a nagynénje birtokolt egy ilyen motort -,
amilyennel ő rendelkezik.
Ez az egész kizárólag miatta állhatott össze.
Bébi! Hazaértél.
Ezek a motorok olyan ritkák, mint a fehér holló.
Ez a hely pontosan azért épült,
hogy a gépjeink egy közös otthonra leljenek.
A Harley-Davidson öröksége maga a motorok,
ez a vállalat lényege, ezek vagyunk mi.
Az egésznek azért van ekkora súlya, mert itt születtek meg a motorok.
Ez tényleg számít, tényleg jelent valamit.
Most minden összeállt, és nagyon jó érzés.
Sokan ábrándoznak, de kevesen képesek valóra váltani a vágyaikat.
Jason beteljesítette az álmát. Mindig jó energiákat mozgósított,
és megvolt benne az a különleges képesség,
hogy maga mellé állítsa a barátait.
Úgy érzem, ez a két erő tette lehetővé, hogy megcsinálja.
Mélyen megérintett.
Minden bizonnyal ez az egyik legmeghatározóbb pillanat
egész motoros életemben,
mert most nagyon sokféle embert sikerült összehoznom a világ minden részéről.
Hű! Nagyon menő!
Ez minden, amit szeretek.
Az életem esszenciája, feszít, megőrjít, felkavar, minden egyszerre.
A legkiválóbb motorokkal begurulni a Harley-hoz, és bekerülni a múzeumba,
ez a betetőzés. A legtöbb, amit elérhetek.
És közben ott a fiam.
Ő is motorozhat, és a legnagyobb mesterektől tanulhat.
Ez egy kivételes pillanat, egy igazi, "csípj meg" élmény vele.
CSAVARGÁSOK: JASON MOMOA II. VILÁGHÁBORÚS GYŰJTEMÉNYE
Elképzelem a háborúból hazatérő katonákat,
ahogy a saját történetüket karcolják bele a motorjukba.
A te géped teljesen más, mint Scottyé, ami maga a lövészárok-művészet,
Maxé meg gyönyörű és szexi.
Olyanok vagytok, mint Matisse, Picasso, Rembrandt,
egyedi kézjegyekkel alakítotok át gyári motorokat.
Alig várom, hogy mindenki lássa.
- Micsoda vízió! - Köszönöm mindenkinek!
Köszönöm, hogy valóra váltottuk az álmot!
Új tájakat jártam be, és új barátokra leltem.
Úgy érzem, sokkal többet kaptam vissza, mint amit valaha is adtam.
Talán örökre meg kellett volna tartanom a motort,
de ha nem mondok le róla, nem élhettem volna át ezt az utat.
A motorom elment ugyan, de az élmény, amit kaptam, sokkalta nagyobb.
FOTÓ: MAX SCHAAF
FOTÓ: SCOTTY STOPNIK
FOTÓ: MAX SCHAAF
FOTÓ: SCOTTY STOPNIK
Magyar szöveg: Gyenge Balázs
Felirat: Rádóczki Attila