NETFLIXOVA DOKUMENTARNA SERIJA
Sophie je u središtu ove priče.
Ali istina je da se 23 godine
često zaboravlja tko je bila moja sestra.
Nasilno ubojstvo žena česta je tema brojnih krimića.
Naslovnice staromodnih detektivskih priča jezive su.
Sophie du Plantier bila je jako lijepa.
Ali bila je mnogo više.
Bila je usamljena, brižna,
romantična pjesnikinja.
Zapadni Cork bio joj je mjesto za razmišljanje,
pisanje, čitanje.
Voljela je irsku poeziju.
Zamišljam je kako u vunenom puloveru pije čaj s medom i čita.
Izvana dopire svjetlost svjetionika Fastnet.
Postoji ljudska želja za razotkrivanjem tajne
koja stoji iza ove strašne priče.
Evo stih iz moje pjesme.
„Mnoga su druga poglavlja neispričana prije kraja priče.”
PRAVDA
VELJAČA 1997. 7 TJEDANA NAKON SOPHIENA UBOJSTVA
Ian Bailey, koji je pratio priču za mjesne novine,
ispitan je o njezinu ubojstvu i pušten.
Ono što slijedi ovisi o glavnom državnom odvjetniku.
Čekamo odluku glavnog državnog odvjetnika.
Tvrdite da niste ubili Sophie du Plantier niti ste u tom sudjelovali?
Nisam je ubio.
Nisam znao za ubojstvo. Nevin sam.
I ja i Jules bili smo u šoku.
Vjerojatno smo imali PTSP.
Dva tjedna poslije toga
dolazilo je još medija. Kružile su razne priče.
Svi su ovdje znali te pričice i događaje.
Raspravljali su o njima. Svi.
Postajalo je sve čudnije.
DRSKI ‘IAN BAILEY’
Saznao je da je Bailey uništavao vjerske predmete.
Garda je pitala je li točno da su ga noću vidjeli na kiši
u donjem rublju i s kapom.
Čula je glasine da noću zavija na Mjesec
sa svojim „štapom za razmišljanje“.
Vidjeli su ga da trči u gaćama.
Bailey je bio pred kućom. Urlikao je i zavijao.
To se dogodilo mjesec nakon ubojstva.
Ali pun je Mjesec.
Mislim da nam je rekao da je komunicirao s Mjesecom.
Otuda potječe riječ „lunatik”.
Zavijao je na Mjesec sa štapom nasred ceste. Zbilja se dogodilo.
Tako su mi rekli. Valjda je istina.
Znam ljude koji se zaklinju da se to dogodilo.
Bilo je mnogo smiješnih optužbi i priča.
Navodno sam zavijao na Mjesec.
Govorili su da za punog Mjeseca Bailey poludi.
„Ima i čarobni štap.“
Navodno sam imao čarobni štap prožet čarobnim svojstvima.
Rabio sam ga za čarolije i slično.
Postoje razne glasine i dezinformacije…
Tko je iza svega?
Otišao sam mu kao prijatelj reći što govore o njemu.
Otišao sam do njegove kuće. Pokucao sam na vrata. Pustio me.
Sjedio je. Posvuda je bilo alkohola i masne hrane.
Ponudio me jabukovačom. Rekao sam da sam ga došao vidjeti.
Bio je smiren dok nisam rekao što se govori,
da zavija na Mjesec i slično.
Odmah je pukao.
Promeškoljio se, bijesan, i lice mu se promijenilo.
Uhvatio se za naslone za ruke i ostao zatečen.
Rekao mi je: „Pizdo.“ Odvratio sam: „Što je?“
Rekao je: „Vidio si je u Sparu dan prije ubojstva. Htio si je prasnuti.
Kad si otišao k njoj u dva ujutro, pobjegla je vrišteći jer si je uplašio.
Potrčao si za njom, pogodio je u potiljak i shvatio da si pretjerao.“ A ja…
„Odakle ti to?“
Kao da je govorio što je učinio, ali kroz mene.
Bojao sam se kad sam otišao.
Sjedio sam s opasnim čovjekom i bilo me strah.
Je li vam se ta njegova priča doimala kao svojevrsno priznanje?
Definitivno.
Sudeći po načinu kako je priznao ostalima.
Poslije smo saznali da je priznao mnogima iz zajednice.
Jedne noći,
na Silvestrovo,
mjesni par Richie i Rosie Shelley pio je u pubu u Schullu.
Zapričali su se s Ianom Baileyjem i Jules Thomas.
Pozvali su ih k sebi.
Ian je počeo govoriti o ubojstvu.
Postao je vrlo emotivan i počeo je plakati.
Bilo je rano ujutro nakon što je pio. Postao je čudan.
Počeo je plakati, grliti Richieja Shelleyja
i govoriti: „Učinio sam to. Pretjerao sam.“
Vrišteći su istrčali iz kuće.
Pobjegli su.
Svaki vidovnjak reći će vam
da ćete reći ono što ste primorani reći.
Moj prijatelj Nijemac imao je zabavu.
Ian je bio na zabavi, kao i mnogi drugi.
Bio je to jedan od onih trenutaka kad smo bili zajedno.
U mom svijetu ne postoje slučajnosti.
Sve je isplanirano.
Rekla sam mu: „Ubio si tu ženu.“
Htjela ga je suočiti s tim.
Pogledao me ravno u oči
i rekao da nije htio da se svi umiješaju.
To je rekao.
Poznavala sam Jules prije Iana.
Bila mi je susjeda.
Imala je tri kćeri,
a Ian se pojavio
nekoliko godina poslije.
Ondje smo prevozili jedni druge jer nema javnog prijevoza.
Djevojke su trebale prijevoz iz Lowertowna.
Često bih ih vozila kući.
Ili bi one usput ostavile Malachija,
mog najstarijeg sina.
Malachi je tada imao samo 14 godina.
Bio je kod prijatelja poslije škole.
Vidio je Iana ispred kafića Courtyard
i Ian ga je povezao kući.
Ian se činio nervozan.
Mislim da je pio.
Malachi ga je iz pristojnosti pitao kako ide posao.
Ian se okrenuo i rekao:
„Otišao sam k njoj i razbio joj glavu kamenom.“
Izlanuo je to. Nastao je tajac.
Mislim da je Malachi što prije htio doći kući.
Te je večeri bio šutljiv.
Nije htio nadrapati jer ga je vozio netko tko je pio.
Sutradan je objasnio što se dogodilo.
Rekla sam:
„Ovo je prevažno da bismo ti ili ja o tome odlučivali.“
Dali smo izjave policiji.
Garda je smatrala da je riječ o važnom saznanju.
Kao ni ostatak zajednice,
nismo znali kojim je dokazima Garda tada raspolagala.
Znala sam samo ono što se događalo u mojoj obitelji.
Morate shvatiti
da u tom kraju i u većini Irske
ljudi nisu razgovarali. Doslovno ništa ne bi govorili.
Možda nešto znate, ali zadržat ćete to za sebe. Ne tiče vas se.
Dokazi su dolazili na kapaljke
od mještana dovoljno hrabrih da to kažu mjesnoj Gardi i slično.
Malachi je bio jako zbunjen i uplašen.
Godinama ga je to mučilo.
Ne znam rade li to drugi,
ali ja se služim sarkazmom i ironijom.
Bilo je apsurdno.
Zvao je to „crnim humorom“.
Irska je tad imala oko pet milijuna stanovnika.
Od njih je samo jedan tip govorio da ju je ubio.
Kako možete reći
da je crni humor kad netko plače,
grli drugu osobu i priznaje joj ubojstvo?
Nitko od onih kojima je priznao
nije to tako protumačio.
23. PROSINCA 1997. GODINA NAKON SOPHIENA UBOJSTVA
Početak zime, devet sati.
Na poluotoku Mizen Head još je mrak.
Georges i Marguerite Bouniol, roditelji Sophie du Plantier,
htjeli su biti na misi s mještanima ovoga kutka Irske
koji je toliko voljela.
Već nekoliko dana svjetlo je upaljeno u ovoj kući,
gdje je prije točno jedne godine
nađeno tijelo Sophie Toscan du Plantier.
Nakon majčine smrti odmah sam se našao pod jakom zaštitom.
Nisam se sretao s policijom, Francuzima i Ircima.
Nisam se sretao s novinarima.
SOPHIEN SIN
Bio sam daleko od toga.
Bio sam dječak,
samo žrtva.
Danima, tjednima, mjesecima,
policija je govorila obitelji da je kraj vrlo blizu.
Odmah iza ugla.
Garda je neprestano dopunjavala slučaj.
Ali nismo znali mnogo o tome.
Svi smo bili vrlo emotivni.
Mislimo da će pravda biti zadovoljena,
ali nekad smo malo očajni.
Početkom siječnja
Garda je ponovno rekla obitelji
da će uskoro riješiti slučaj.
27. SIJEČNJA 1998. 13 MJESECI NAKON SOPHIENOG UBOJSTVA
Dobar dan. Podnevne vijesti.
U zapadnom Corku uhićen je muškarac povezan s ubojstvom Sophie du Plantier.
Godinu nakon prvog uhićenja ponovno su me uhitili.
Rekao je ljudima da je to učinio.
Nemoj se iznenaditi ako te uhite.
Rekli su da su posebni inspektori,
članovi Državnog kriminalističkog ureda.
Elitni ogranak Gardinih inspektora.
-Cone, što je bilo? -Ne znam. Da bar znam.
Irski zakon propisuje dva perioda pritvora, oba u trajanju 12 sati.
Garda ne dobiva treću priliku da ispita osumnjičenika.
Glavni državnik odvjetnik još istražuje spis o ubojstvu.
Glavni državni odvjetnik pregledava Gardine istrage
i odlučuje imaju li dovoljno dokaza za podizanje tužbe.
Pritvoren je u skladu s čl. 4 Zakona o kaznenom postupku
i mogu ga držati do 12 sati.
Kad sam ujutro stigao, razgovarao sam s Jules.
DOPISNIK IRSKOG RTL-a
Otišao sam k njoj kući jer smo bili prijatelji.
Pitao sam je: „Misliš li da je Ian kriv?”
Rekla je da ne zna.
Garda još ispituje muškarca
u vezi s ubojstvom Francuskinje Sophie Toscan du Plantier.
Bila su dvojica gardista.
Rekli su da ćemo predahnuti.
Rekao sam im da ne želim predah.
„Trebamo predah od vas.”
Slutim da su od Iana Baileyja tražili priznanje.
Netko me nazvao i rekao:
„Večeras ću, Marie-Madeleine, za vas imati dobre vijesti.”
Ali te noći nije bilo dobrih vijesti. Državni odvjetnik je odbio.
Opet je pušten bez optužbe.
Nisu dobili priznanje, a dokazi su bili posredni.
Svi smo bili zapanjeni.
Mojim je roditeljima bilo jako teško.
U Irskoj obitelj žrtve ne postoji.
Garda vodi istragu
i zatim slučaj daje
glavnom državnom odvjetniku.
Rekao sam da se više ništa neće dogoditi. Molim vas, raziđite se u miru.
U redu?
Što on radi?
Pročita dosje o slučaju
pa odluči hoće li dići optužnicu ili ne.
Ako nema dovoljno dokaza,
neće dizati optužnicu.
Ispričavam se što ću se ovako izraziti, ali mislim da je katkad
Bailey držao Irsku za muda.
Nakon uhićenja
Bailey je zabavljao medije
do te mjere da ih je pozivao u svoj dom.
S partnericom je odgovarao na naša pitanja i tvrdio da je nevin.
Bio je angažiran u medijima.
Primjetno.
Nismo sigurni tko ima koristi od tih laži o nama.
Ali znam da me policija pokušala izdati za ubojicu,
kao i moju partnericu Jules.
Nemamo ništa s tim.
To je njegova mana.
Traži takvu pozornost.
Ubojstvo se zbilo u prosincu 1996.
NAĐENO SOPHIENO TIJELO.
Uhićenja su bila '97. i '98.
Sve se smirilo. Istraga je bila u tijeku.
Vanjskom svijetu činilo se da se godinama ništa nije dogodilo.
A onda se odjedanput priča vratila u javnu svijest.
Ian Bailey tvrdi da su mu članci o Sophie Toscan uništili život…
Tvrdio je da su ga oklevetali prozvavši ga ubojicom Sophie Toscan du Plantier.
Svako malo u novinama bi se pojavila opscena i štetna priča.
Neki su inspektori kontaktima u medijima otkrivali povjerljive informacije.
Podnio sam tužbu.
Da zbriše ljagu s imena, podnio je tužbu za klevetu.
PROSINAC 2003. 7 GODINA NAKON UBOJSTVA
Danas je na sudu u Corku počelo suđenje zbog klevete Iana Baileyja
protiv sedam irskih i britanskih novina zbog njihova izvještavanja o slučaju.
Njegov odvjetnik kaže da su gotovo sedam godina
g. Baileyju sudili pristrani mediji
kako bi ga demonizirali.
Novine su tad zatražile Gardin dosje o slučaju
i dobile su ga.
To će se pokazati iznimno važnim.
Pred suca su pozvani svjedoci.
Ljudi koji nisu htjeli biti ondje odjedanput su se našli na sudu.
Pratila sam vijesti i vidjela svjedoke iz Schulla
koji su bili ispred zgrade suda.
Izbjegavali su kamere jer nisu htjeli da ih državna televizija snima.
Slučaj nas je sve zanimao
jer je postao dio naše povijesti.
Mnogo smo saznali o slučaju i Gardinoj istrazi.
Javnost je prvi put čula pojedinosti Gardine istrage protiv Iana Baileyja.
Predstavljanje dokaza sudu moglo bi potrajati do kraja ovog tjedna.
Vidjeli smo kako je izgledala Gardina istraga.
Uglavnom se oslanjala na posredne dokaze, ali svejedno je bila vrlo detaljna.
Dotad nismo imali pristup irskom dosjeu.
Nevjerojatno je bilo što su svi svjedoci s kojima je obavljen razgovor
isto rekli na suđenju.
Nisu oni lagali.
Nakon što nismo znali zašto je Bailey osumnjičen, sad smo shvatili:
„Zato upiru prstom u njega.”
Iako je Ian Bailey tužio novine,
to se pretvorilo u suđenje za ubojstvo.
Bill Fuller kaže da mu je Bailey rekao:
„Pobjegla je vrišteći i to te uznemirilo. Pretjerao si i morao si je dokrajčiti.“
G. Fulleru se činilo da Bailey priznaje…
Malachi Reed tvrdi da je Bailey odgovorio:
„Bilo je u redu dok joj nisam razbio glavu kamenom.“
Zagrlio je Richarda Shelleyja i rekao: „Učinio sam to.
Pretjerao sam.”
Čudno je što nije pretpostavio da će mu se to obiti o glavu.
Bailey se uzoholio,
a često je bio takav,
i mislio je da će se obogatiti i zatvoriti te medije.
Jedan od zanimljivijih dokaza iz ovog slučaja klevete
potječe s mosta Kealfadda, kilometar i pol od Sophiene kuće.
Prodavačica iz Schulla ovdje je vidjela Iana Baileyja
u tri ujutro u noći Sophiena ubojstva.
Marie Farrell bila je ključna jer je samo ona vidjela Baileyja vani,
blizu Sophiene kuće.
Farrell je rekla Gardi da je vidjela muškarca,
Iana Baileyja, na mostu Kealfadda
oko kilometar i pol od vikendice Sophie Toscan du Plantier.
Marie Farrell najvažnija je osoba
jer je vidjela Baileyja…
SOPHIEN BRATIĆ
…na mostu Kealfadda u noći ubojstva.
Bila je ključni svjedok.
Jeste li 100 % sigurni da je na mostu bio Ian Bailey?
110 %.
Potvrdio mi je to kad je ušao u moju trgovinu.
Rekao je: „Znam da ste me vidjeli na mostu.“
Bila je iznimno vjerodostojna.
Izjave su joj bile vrlo odlučne i jasne.
Jasno je rekla da ju je Bailey poslije maltretirao i prijetio joj.
Farrell je pred sudom rekla da ju je Bailey više puta nagovarao
da povuče iskaz koji je dala Gardi.
Rekao joj je da zna koješta o njoj
i zamolio je da promijeni iskaz.
Gardi je uputila brojne službene pritužbe
u vezi s ustrajnim maltretiranjem i zastrašivanjem
koje je Ian Bailey provodio.
Došao je u trgovinu
i rekao da zna da sam ga vidjela na mostu.
Htio je da kažem njegovu odvjetniku
kako me Garda natjerala da izmislim priču o njemu.
Ako to učinim, pustit će me na miru.
Nisam to kanila učiniti, pa mi je zagorčao život.
U jednom sam trenu pomislila:
„Ogroman je. Može me ubiti za dvije minute
i nitko ne bi znao.“
Čekali smo da kupimo sladoled.
Dotrčala je prestravljena. Pitali smo je što je bilo.
Rekla je da je Bailey parkirao kraj nje i pokazao joj ovo.
Na ulici bi mi pokazivao da će mi prerezati vrat.
Ili ovo.
Takvo je zastrašivanje trajalo mjesecima.
Rekla je da se boji za sebe i svoju djecu.
Mnogo sam istraživao.
Otkrio sam da je prijetio drugim svjedocima i susjedima.
Razumljivo je
što su se žene toga kraja trebale plašiti Iana Baileyja.
Mnoge su se žene bojale Iana Baileyja.
Mnoge su naprasno otišle.
Otišle su i nisu se vratile.
Ian Bailey treći dan svjedoči na sudu u Corku.
Bilo je ludih informacija.
Do ručka biste nešto napisali,
a popodne je to bila druga priča.
Ispitivanje Iana Baileyja počelo je kasno popodne.
Gotovo odmah suočen je s pitanjem
o navodno burnoj vezi s njegovom partnericom Jules Thomas.
Pretukao Jules toliko jako da je umalo izgubila oko.
Prijatelj kćeri Jules Thomas Peter Bielecki sudu je rekao
da je Ian Bailey 1996. napao Jules Thomas.
Na vrata mi je pokucala Julesina kći Virginia.
Zamolila me da odvedem Jules u bolnicu.
Jules je bila na krevetu.
Sklupčana.
Jedno oko joj je strašno natečeno i izvrnuto. Pola kose nema.
Po licu ima tragova noktiju. Usna joj je raspuknuta.
Fenella, djevojčica, pogledala me…
Do danas ne mogu…
Pardon. Samo trenutak.
Izraz lica tog djeteta.
„Upomoć. Molim vas, pomozite mi.“ A nisam mogao.
Nikad se nisam osjećao tako beskorisno.
Nisam mogao pomoći tom djetetu.
To je postalo dio njihova zajedničkog života.
Susjedi su se navikli da je u modricama.
Nakon trećeg ili četvrtog puta vidjeli su je sa šljivom na oku.
Bili su zaprepašteni surovošću napada.
Paul Gallagher rekao je da je Bailey najmanje pet puta napao gđicu Thomas.
Ne želim razgovarati o tome,
ali to je davna prošlost.
Oboje smo pili.
Možda… Ne znam što se dogodilo, ali počela me hvatati.
Odgurivao sam je
i pritom sam je ozlijedio.
G. Bailey je priznao
da je gđica Thomas ostala bez dijelova kose,
da joj oko joj je bilo ljubičasto i natečeno,
a usnica odvojena od desni. Trebala je osam šavova.
G. Bailey rekao je da je pio i da je izgubio kontrolu,
ali porekao je da je nasilan.
Rekao sam policajcu da ga Jules neće tužiti.
Rekao je: „Mora. Ako ga ne tuži,
sljedeći put može biti gore. Možda i ne nastrada ona.“
Kad je to bilo, u odnosu na ubojstvo?
Šest mjeseci prije.
Najviše.
Morao bih preuzeti punu odgovornost.
Ali za tango je potrebno dvoje.
Ali ne pokušavam pravdati svoje postupke.
Ian je vrlo zanimljiv paradoks između besramnosti i srama.
Sudac Patrick Moran presudio je protiv Iana Baileyja.
Novine ga nisu proglasile ubojicom,
a sudac Moran bez oklijevanja ga je opisao nasilnim čovjekom.
Izgubio je parnicu.
To mu je suđenje…
DOPISNICA IRISH TIMESA IZ PARIZA
…ispalo poput samoozljeđivanja.
U Parizu, u domu roditelja Sophie Toscan du Plantier,
obitelj je pozdravila odluku suca.
Mislim da je presuda ispravna. Sudac je utvrdio
da je vrlo nasilan, uglavnom prema ženama.
Nadamo se da će nakon novih svjedočenja
državni odvjetnik uskoro donijeti odluku da uhiti ubojicu.
Odmah se činilo da će ga uhititi i da će nešto iz toga proizaći.
Nadali smo se da će ga državni odvjetnik optužiti.
Glavni državni odvjetnik
kaže da ne planira optužiti Iana Baileyja za ubojstvo.
Nepojmljivo mi je što mu, nakon svega što se saznalo,
svjedočenja i dokaza, Irska nije sudila.
Bailey se očito doimao još više krivim nego prije.
Ali piši propalo.
Od mamine smrti,
imao sam sreće i postavio veliku barijeru između sebe i ove priče.
Ali vrijeme ide dalje.
Prošle su 23 godine, dva razdoblja.
Razdoblje u kojem sam bio dijete
koji pati, plače, tuguje,
a zatim razdoblje u kojem ulazim u borbu.
PARIZ, FRANCUSKA
UDRUGA ZA ISTINU O UBOJSTVU SOPHIE TOSCAN DU PLANTIER
Udruga je iznimno važna za mene i za potragu za istinom.
Sastajemo se svaki mjesec, bez obzira na obveze članova.
Osnovao ju je brat moje bake.
Bili smo vrlo uvjereni da će irska policija Garda
riješiti problem i naći ubojicu.
SOPHIEN UJAK
Na kraju nije tako bilo.
Tad sam počeo govoriti sestri:
„Čekat ćemo godinama. Ništa se ne čini.“
Udrugu smo osnovali 2007. godine.
Što se dogodilo?
Jesi li smršavio?
Ništa nisam znao o kaznenom pravu.
Naučio sam koje su razlike između pravnih sustava.
Može li se u Irskoj osuditi osobu u odsutnosti?
Francuski je sustav znatno drukčiji.
Nevjerojatno je drukčiji. To se ne može dovoljno naglasiti.
U Irskoj, čiji se sustav temelji na britanskom pravosuđu,
morate dokazati nedvojbenu krivnju.
U Francuskoj je to un faisceau de preuves.
Potreban je „buket dokaza“.
Nakon suđenja za klevetu 2003. godine
imamo sve iskaze svjedoka. Prvi put imamo sve.
To je bio početak pravne borbe u Francuskoj
za istinu i pravdu za Sophie.
Svi koji su poznavali mamu znali su da je bila borac.
I ja ću pokušati biti borac.
Jedno je sigurno.
Bailey neće cijeli život bježati od pravde.
Udrugu smo osnovali u rujnu 2007. godine,
a francuska istraga započela je 2008.
Poslije 24 godine praćenja ove priče naučio sam da nikad nije kraj.
Uvijek te nešto iznenadi.
Nov razvoj događaja pobudio je naglo zanimanje u Irskoj i Francuskoj.
Ono nije bio Ian Bailey.
-Sigurni ste? -Sto posto.
Marie Farrell povukla je iskaze.
Iskazi su uglavnom bili sranje i htjela sam ih povući.
Glavna svjedokinja naprasno se nepovratno uklonila iz jednadžbe.
Marie Farrell preokrenula je cijelu istragu.
Bila je s čovjekom koji joj nije muž.
Da se to saznalo, život bi mi bio uništen.
Mislila sam da će mi propasti brak, iako nisam imala aferu.
Kompromitirana time, sad kaže da ju je policija prisilila
da lažno identificira njihova glavnog osumnjičenika.
Rekli su mi da se ne brinem,
da neću morati na sud,
da žele da to kažem za njihovu evidenciju.
„TO JE ON.“
Na suđenju za klevetu vjerovao sam joj. Davala je dokaze. Bila je vjerodostojna.
Kad je povukla iskaze,
vjerovao sam joj. Opet je bila vjerodostojna.
Rekla sam im da povlačim iskaz.
Plakala sam. Rekla sam: „To je to. Sve povlačim.
Ne želim više ovo. Ne mogu više.“
Pa…
Ne znam.
Držala se svoje priče deset godina.
Smatrao sam je istinitom.
Zašto je promijenila priču?
Što mislite?
Sad govorim istinu.
Zašto bih se ovako izložila
da ne govorim istinu?
Možda to radite jer vam Ian Bailey prijeti ili vas zastrašuje,
kao što ste to sami govorili na sudu.
Bojali ste ga se, a ovako biste ga skinuli s grbače.
Ian Bailey me nije zastrašivao.
Naša obitelj žali što nismo okončali Baileyjev pritisak
na Marie Farrell.
Mnogo je godina živjela u istom selu kao Bailey, u Schullu.
Bila je pod velikim pritiskom.
Slučaj se promijenio, a Ian Bailey oporavio od svega.
Bailey je bio oduševljen.
Kao što je rekao: „Dobro došli na stranu dobra.”
Na svojoj su strani imali svjedokinju
koja je rekla da je Garda korumpirana.
G. Bailey uvijek je tvrdio da je irska policija prema njemu
postupala nekorektno.
Je li istraga bila namještena
da se podmetne osobi za koju su znali da je nevina?
Prije bih rekao da je riječ o nesposobnosti,
nego o zlonamjernom činu.
Nažalost, mislim da je za čitav debakl
kriv pristup policajaca od prvog dana.
Od samog je početka bilo velikih pogrešaka,
počevši od kontaminiranog mjesta zločina.
Smjelo se hodati po njemu.
Dokazi su nestajali. Budimo iskreni. Vrata…
Tijekom istrage su nestala krvava ulazna vrata s farme.
Zaboga, kako tako nešto može nestati?
Zašto nisu imali prepoznavanje
kad ga je Farrell identificirala kao čovjeka s Kealfadde?
To je samo jedan propust koji bi si Garda mogla pripisati.
Poput svake smo policije. Nismo savršeni.
Ne kažem da nismo griješili, ali nije bilo…
Svaki put ću to reći. Nije bilo korupcije.
Nije bilo namještanja.
Odrađeno je kako treba.
Ta istraga nikako ne bi smjela biti ogledan primjer.
Iako je riječ o propustima Garde, znači li to automatski da je nevin?
Prošlo je šest mjeseci, godina, dvije, tri, četiri…
Čovjek već pomisli: „Zašto se nešto ne učini?“
Ne razumijem zašto državni odvjetnik nije podigao optužnicu.
PROSINAC 2011. 15 GODINA NAKON UBOJSTVA
Pojavili su se novootkriveni službeni dokumenti.
Prije deset godina Državno odvjetništvo tvrdilo je
da tužba protiv Baileyja nije opravdana.
Godine 2011. saznali smo zašto je državni odvjetnik zaključio
da dokazi ne podupiru tužbu protiv Iana Baileyja.
Među dokumentima su mišljenje Eamonna Barnesa,
glavnog državnog odvjetnika koji je odlučio da neće tužiti g. Baileyja.
Prema njegovu mišljenju,
dokazi protiv g. Baileyja nisu bili dovoljni za podizanje tužbe.
Tvrdi da je Gardina istraga bila izuzetno manjkava i usmjerena protiv
g. Baileyja.
Zaključio je da se Garda tijekom istrage
koristila vrlo upitnim metodama rada.
Bio sam svačime jako razočaran.
Policajac sam.
Posao mi je prikupljati dokaze
i predavati ih Državnom odvjetništvu.
Oni odlučuju.
Ne možemo im ništa osporiti,
unatoč činjenici da se možete zapitati kako su neke stvari mogli ignorirati.
…SAMO CRNI HUMOR.
U gotovo svakom slučaju
kad bi svjedok dao izjavu, a Ian to opovrgnuo,
državni se odvjetnik priklonio Ianu.
Svakom je svjedoku osporavao njegovu vjerodostojnost.
Dvoji u izjave Shelleyja i Malachija Reeda
jer nisu dali iskaz odmah,
pa zato nisu pouzdani.
Na primjer, Malachi Reed nije rekao majci kad se tu večer vratio kući.
Čekao je sutradan. Državni odvjetnik odbacio je taj iskaz.
Riječ je o običnim svjedocima koji nisu imali razloga da lažu.
Njegovo tumačenje prijašnjeg ponašanja Iana Baileyja…
Ne znam kako iz teksta možete zaključiti sarkazam.
Jedan od najšokantnijih zapisa u izvještaju glasi:
„Bailey je bio vrlo nasilan prema ženama.
Nažalost, to se stalno događa.“
Pravda ga kad kaže da njegova povijest nasilja prema ženama
nije bila važna za slučaj i što je ta žena isprebijana.
Zaključak glasi:
„Smatramo da za tužbu nema dovoljno temelja.“
James Hamilton rekao je da nije bilo dovoljno dokaza
da optuže Iana Baileyja za ubojstvo Sophie Toscan du Plantier.
Istražitelji djeluju na temelju sumnje,
a državni odvjetnik na temelju dokaza.
Obitelj Sophie Toscan du Plantier
osnovala je udrugu kako bi nastavila pritisak na vlasti
u Irskoj i Francuskoj.
Zbog tog su pritiska načelnik Garde
i ministar pravosuđa predali spise o ubojstvu gđe Toscan du Plantier
sucu u Parizu
koji provodi vlastitu istragu prema francuskom zakonu.
Kad je u inozemstvu ubijen francuski državljanin,
Francuska ima pravo provesti vlastitu istragu,
a nakon toga goniti osumnjičenika.
Mislim i nadam se da će u ovom slučaju doći do tužbe.
Radimo na tome.
Francuska je obitelj
kucala na vrata francuske vlade.
„Neka irski pravosudni sustav to riješi.
Neka se nekomu sudi.“
Imam USB na kojem su svi bitni dokumenti.
Francuski dosje.
Suosjećam s obitelji,
ali ne mogu razumjeti
zašto su toliko uvjereni dokazima koje smo prikazali i u ovoj državi.
U najmanju je ruku sumnjivo.
Postojala je zavjera da se pravda izokrene
tako što je Marie Farrell dala lažne izjave.
Poduzimao sam pravne radnje ne bih li sprao ljagu sa sebe.
STUDENI 2014. 18 GODINA NAKON SOPHIENA UBOJSTVA
Ovdje na tzv. Irskoj rivijeri
pripremaju se za nova otkrića.
Ian Bailey tuži državu jer misli da je pogrešno osumnjičen za ubojstvo.
Bailey nas je tužio.
Istina uvijek izađe na vidjelo.
Možda joj dugo treba, ali izađe.
Poroti je rečeno da su neki policajci implicirali da je Ian Bailey
kriv za ubojstvo Sophie Toscan du Plantier koje nije počinio.
Činilo se da će Ian Bailey pobijediti.
Marie Farrell rekla je da je došla na sud bez ikakvih prijetnji
i da se zaklela na istinu.
Naravno, kad je Marie Farrell došla svjedočiti,
smatrana je glavnom svjedokinjom.
Svjedočenje Marie Farrell bilo je dramatično.
No branitelj je rekao
da njezini dokazi u dosta toga nisu bili vjerodostojni.
Zatim su došli do pitanja o muškarcu s kojim je bila
one noći kad je vidjela Baileyja na mostu Kealfadda.
Marie Farrell nije otkrila identitet muškarca s kojim je bila
23. prosinca 1996. Na današnjem je svjedočenju
ponovno odbila imenovati čovjeka s kojim je bila.
Rekla je: „Neću reći.“
Ustrajao je, a onda je rekla:
„Muka mi je od ovoga. Riječ je o mom osobnom odnosu.
Neću to više trpjeti.”
Uzela je torbicu i kaput, sišla s mjesta za svjedoke
i otišla iz sudnice,
na užas Baileyja i njegova tima.
Njezin izlazak bio je hit.
Snimatelj RTÉ-a dobro se snašao.
Bio je pred sudnicom. Otrčao je na stražnji izlaz i snimio je.
Buttimer ju je nagovorio da se vrati.
Sudac ju je upozorio.
Rekao je: „Ovo je zadnji put da ste otišli.“
Zatim je rekao:
„Morat ćete nam reći ime tog čovjeka.
Na ovom suđenju neće biti tajni. Recite kako se zove.“
I rekla je.
Bila je to nova laž.
Lagala je sudu pod prisegom.
Odvjetnici Garde i države tvrde da se priča Marie Farrell toliko mijenjala
da joj se ne može vjerovati.
Jadnica je neprestano lagala.
Na kraju nije znala što govori. Bulaznila je.
Marie Farrell je ključna Ianova svjedokinja.
Najvažnija za njegov slučaj, a njezina je vjerodostojnost pokopana.
Nakon toga se mučio i na kraju izgubio.
Bez komentara.
Bailey je napustio Vrhovni sud izgubivši maratonsku bitku.
Očekuju ga višemilijunski troškovi.
Trenutačno ništa ne mogu reći.
Što se mene tiče,
ona se nama obratila.
Nismo je mi tražili, a to je vrlo važno.
Dobro je se sjećam.
Sjećam se da je Sophie sjedila u kafiću.
Uvijek je bila povučena.
Mirno je sjedila.
Nikomu nije smetala.
Pobudili ste mi uspomene.
Znate, 24 godine su dosta.
IZDAVAČ
Sjećanje polako slabi.
Teško se sjetiti svih pojedinosti.
Bilo je tužbi zbog klevete,
za koješta,
i otad je poznato kao slučaj Bailey.
Fokus se mora vratiti na Sophie,
nedužnu žrtvu strašnog zlodjela.
U to je vrijeme bilo pitanja bez prikladnog odgovora.
Svi smo tražili ključni trag.
UMJETNICA I STANOVNICA SCHULLA
Da bar nađemo ključni odgovor pa će sve opet biti dobro.
U zajednici su nastale mnoge poveznice…
Kao da sastavljate slagalicu.
Svi smo nastojali shvatiti djeliće informacija
koje su svi pokušavali povezati u nekakvu priču.
Sve se raspadalo.
Garda je nekad s razlogom iskaze dobivala tjednima, mjesecima ili godinama poslije.
Nisu shvaćali važnost toga što je osoba htjela reći.
KALIFORNIJA, SAD
Bila sam frustrirana što me Garda ispitala tek godinama poslije.
Ja sam bila u kući osumnjičenoga
dan nakon ubojstva.
To nikad nisam mogla zaboraviti.
S 20 godina otišla sam iz Italije
i doselila se u Irsku, gdje sam upoznala Ginny Thomas.
Sjećam se da je bila iskrena o svojoj obitelji,
o mami Jules
i njezinu zloglasnu dečku Ianu.
Trebala sam k njima za Božić.
Sjećam se vožnje autobusom od Corka do zapadnog Corka,
kad sam čula za ubojstvo.
Kad sam stigla, sjećam se da je bilo čudno.
Sjećam se da je Ian pratio slučaj kao novinar.
Bio je krupan, impozantan čovjek.
Na ruci sam mu vidjela ogrebotine.
Ogrebotine su bile vidljive.
Sumnjam da su nastale zbog jelke
ili klanja purice.
Nisam ga temeljito pregledavala,
ali sa sigurnošću mogu reći
da ga je izgrebalo trnje.
Otišla sam se istuširati.
U tušu je bila velika kanta.
U njoj je bio natopljen tamni kaput.
Težak materijal.
Mislim da je to bio Ianov kaput.
Rekla bih da je to neobično.
Pranje velikog predmeta koji nije lako osušiti
usred zime, ali…
Bitno je i jasno se sjećam
da je bilo neobično.
Još mislim da brojna pitanja o slučaju
nikad nisu dobila prikladan odgovor.
Toliko je proturječnosti između njegove verzije
i svjedoka koji su Gardi dali iskaze.
Na primjer, je li poznavao Sophie?
Jeste li znali tu ženu?
Jeste li je sreli? Jeste li je upoznali?
Jeste li je vidjeli?
Nikad je nisam sreo niti su me upoznali s njom.
Nismo razgovarali.
Jeste li poznavali Sophie?
Nisam je poznavao jer je nikad nisam upoznao.
Ali jedanput su mi je pokazali.
Jeste li…
Nisam je upoznao, nisam razgovarao s njom.
Vidio sam je jednom prilikom kad mi ju je susjed pokazao.
Sophiena me smrt zaprepastila.
Zatvorila sam sva vrata.
Ništa nisam čitala, slušala i gledala.
Ništa nisam htjela znati.
Sjetila sam se svega jer smo osnovali udrugu.
Dugo nakon svega.
Sjećanje čudno funkcionira.
„Čovjek koji je pisao pjesme” vratio mi se u sjećanje.
Možda je to bila njezina prva večer u Irskoj.
Nazvala me nekoliko dana prije mog rođendana.
Razgovarale smo o svemu.
O njezinu životu, mužu, poslu, što je radila tog dana.
U trenutku kad mi je govorila o svom poslu,
spomenula je tog čovjeka.
Htio se naći s njom da razgovaraju o projektu o poeziji.
Bio joj je čudan.
Smatrala ga je zabrinjavajućim.
Rekla sam joj da se nađu na javnom mjestu.
Rekao je da je nije upoznao. Svi ti ljudi,
najmanje njih osmero,
opovrgavaju njegovu tvrdnju da je nije poznavao.
PARIZ, FRANCUSKA
Najznačajniji je možda Guy Girard,
producent koji je radio sa Sophie
i razgovarao s njom prije odlaska u Irsku.
I njemu je rekla
da će se naći s nekim piscem iz Schulla.
Ova me priča jako pogodila.
GLAS GUYJA GIRARDA, SOPHIENA KOLEGE
Silno me pogodilo.
Bila je večer prije njezina odlaska.
Mislio sam da govori o bretonskom redatelju
koji je imao slično ime.
Rekao sam: „Poznajem ga. Gledao sam taj i taj film.“
Rekla je: „Nemoguće.
Eoin Bailey živi kraj mene u Corku.”
Rekla mi je da je radio kao pisac,
da je novinar ili pjesnik.
Zanimale su ga priče o obiteljskom nasilju.
Sophie je znala Baileyja. On je znao nju.
Drugi element su Baileyjeva priznanja.
Baileyjevo priznanje Malachiju Reedu, raznim ljudima:
„Učinio sam to.”
Treći je element Baileyjev raspored u noći ubojstva.
I sam je priznao da je u noći ubojstva izašao.
Dakle, nema alibi.
Još nešto, naravno:
ogrebotine i ožiljak na čelu.
Sve je to dio faisceau de preuves.
Buketa indikacija, kako bi rekli Francuzi.
Kad sve to složite, prilično ga tereti.
Došli smo u situaciju
da su Francuzi nastavili suditi Ianu Baileyju u odsutnosti.
Imali smo suđenje koje smo čekali 22-23 godine.
SVIBANJ 2019. 22 GODINE NAKON SOPHIENA UBOJSTVA
Sutra će se u Parizu, više od tisuću kilometara odavde,
suditi Ianu Baileyju u odsutnosti za ubojstvo prema francuskom zakonu.
Ovo je nezabilježen pravni slučaj u francusko-irskim odnosima.
Prije suđenja u Francuskoj
htio sam s ujakom Bertrandom otići u Irsku
i objasniti lokalnoj zajednici što se događa.
I zašto im je važno
da se borim za pravdu za svoju majku,
da speru ljagu sa svoje zemlje.
Ovo je tekst koji sam pročitao u crkvi.
„Dragi prijatelji, drage obitelji, dragi Irci.
Za nekoliko dana napokon počinje
suđenje čovjeku optuženom za ubojstvo moje majke.
Ovo je suđenje za zločin
koji ne opisuje Irsku.
Ovo je suđenje za zločin koji vi i ja nismo zaslužili.“
Godinama se borim kao pas.
Godinama patim.
Već 15 godina uvjeren sam
da sve ukazuje na Baileyja.
Sve upućuje na to da je Bailey kriv.
Bez sumnje.
Pierre-Louis Baudey-Vignaud stiže na pariški kazneni sud,
gdje se u odsutnosti sudi čovjeku optuženom za ubojstvo njegove majke.
Porote nema.
O slučaju će odlučivati trojica sudaca.
Bizarno je.
Prije toga intervjuirao sam Franka Buttimera.
Pitao sam ga hoće li koga poslati.
Rekao je: „Zašto? Proglasit će ga krivim.“
Odvjetnik koji je zastupao Iana Baileyja
većinu vremena od ubojstva otprije 23 godine
suđenje smatra nevažećim.
On postupak ne smatra valjanim i pravednim.
Neće doći i neće biti zastupljen.
Neću se toga okaniti.
Neću ga ostaviti na miru.
Tijekom suđenja pozvano je više od 30 svjedoka.
Bila sam na suđenju i ispitali su me u svojstvu svjedoka.
Teško iskustvo. Jako zastrašujuće.
Morala sam reći da mi je Sophie govorila o tom čovjeku.
To je bilo važno.
Bilo je silno zastrašujuće, ali ispravno.
Mogu dati svoj mali doprinos.
Valjda će, kad se sve skupi,
to nešto i značiti.
Moj je iskaz bio važan čimbenik.
Zbog toga mi se činilo
da ispravno postupam.
Da napokon iskreno govorim o tome.
Mislim da su moje svjedočenje i sva ostala svjedočenja
bila korisna za ishod suđenja.
Bilo je napeto, ali htio sam reći
ono što držim u sebi zadnje 23 godine.
Želim završetak.
Svi ga žele.
Smatrali su da je iskaz Marie Farrell bio valjan,
iako ga je povukla.
U Francuskoj su pretpostavljali
da je njezin prvi iskaz vjerojatno bio istinit.
Prvi put sudili su ljudi nepovezani s događajem.
Sve što smo zamislili, sve naše pretpostavke,
izložili su suci, objektivni i profesionalni.
Najdramatičnije je bilo čitanje presude zadnji dan.
Nakon 22 godine čekanja,
22 godine patnje,
22 godine ispitivanja,
suci su osudili Iana Baileyja,
koji je prije više od 22 godine ubio moju majku, na 25 godina zatvora.
G. Bailey bio je kriv.
Jasno je. Ubio ju je.
Sudac je to rekao.
Otac Georges napustio je sudnicu
nedugo nakon što je Ian Bailey u odsutnosti osuđen
na 25 godina zatvora zbog ubojstva njegove kćeri.
Bio je to vrlo emotivan trenutak, obitelji pogotovo.
To je presuda. Prva presuda.
Ne vidim kako bi Irska mogla odbiti izručenje.
Pravda sad mora biti zadovoljena.
Ovo je europski uhidbeni nalog u kojem piše da sam
kriv za…
„ubojstvo s predumišljajem i teški napad i premlaćivanje
gđe Toscan du Plantier“.
Našao sam se u situaciji da su me optužili za ubojstvo
a da me Francuzi nisu ispitali.
Ovo nije kraj. Borit ću se.
Ako me i izruče,
i završim u nekom francuskom zatvoru,
samo će osuditi nevina čovjeka za zločin s kojim veze nije imao.
LISTOPAD 2020. 24 G. NAKON UBOJSTVA
Prije nekoliko je sati objavljena
presuda Vrhovnog suda da Ian Bailey ne može biti izručen Francuskoj
na odsluženje 25 godina zatvora.
Što sad?
Ne znam.
Ako se Bailey nastavi provlačiti kroz mrežu,
pobrinut ću se da se uhvati u mrežu.
Osuđen je u Francuskoj. Nije mi jasno kako taj čovjek šeta Irskom.
Možete li mi objasniti zašto je slobodan?
Pišem pjesmu koju želim naučiti napamet.
Ako je zapisujem i ponavljam,
upamtit ću je.
Stari.
Usporava.
Puno mu je toga na pameti.
Vuče taj teret već 20-ak godina.
Vuče ga bez obzira na to je li nevin ili kriv.
Ako je nevin,
progone ga posljednje 23 godine.
Njegov život nije normalan. Zna da ga ljudi izbjegavaju.
Zna da ne razgovaraju s njim.
To nije u redu.
Mislim da je osuđen zbog svoje osobnosti.
Možda bi ga susjedi u drugim dijelovima Irske maltretirali,
pa bi morao otići.
Ali činjenica da je još ondje
pokazuje koliko su susjedi bili tolerantni i nakon ubojstva.
Ali to je ogromna trauma za zajednicu.
Rijetko idem na tržnicu.
Razlozi su očiti.
A prošlo je 20 godina.
Dobro sam. Pišem novu pjesmu.
Ne mogu prihvatiti
da ta osoba može uzrokovati toliko boli
i samo…
bezbrižno nastaviti sa životom.
Ovu sam napisao prošli tjedan, a ovo je druga verzija.
Mislio sam da imam kontrolu
Da sam vidio sve
No dogodilo se nešto jako čudno
Otelo se kontroli…
Baileyja sam vidio najmanje dvaput.
Jedanput me prepoznao.
Uvjerio se u svoju priču, ali…
ne suosjećam. Nimalo.
Samo imam osjećaj da sam vidio prazninu.
Ništavilo.
Nikad nisam prestao razmišljati o tome
jer je svaki dan nešto u novinama.
Spremaju se suđenja. Stižu žalbe.
Postane dio tvog života.
Ali žao mi je njezina oca i majke.
Kako su živjeli nakon toga?
Bila je njihov ponos.
Razlog za život.
Muči me što nije priznao.
Mislio bi da je pravda zadovoljena da je priznao?
Marguerite je uvjerena da je on.
Ali bi li to donijelo mir?
Smrću vlastite kćeri nećete zadovoljiti pravdu.
Ne.
Jedino sam u tu kuću u Irskoj
išao s majkom te i danas idem onamo.
Kao da je posjećujem.
Kao da ću svaki put ostati kod nje.
U toj se kući osjeća snažna mamina prisutnost.
Gle kako se zabijelilo od tuče.
Jako je prisutna.
Ian Bailey otpočetka tvrdi da nije upleten u Sophieno ubojstvo.
U najnovijim izjavama Jules Thomas podržava njegovu nevinost.
U travnju 2021. rastala se od Iana Baileyja.
Po francuskom zakonu još je osuđen za ubojstvo.
Bude li izručen, ima pravo na novo suđenje.
Irski sudovi odbili su više zahtjeva za izručenje.
Ne priznaju francuski zakon po kojem je Bailey osuđen.
Prijevod titlova: Tomislav Šimunić