PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
V tomhle příběhu jde především o Sophie.
I přesto se celých těch 23 let
často zapomíná, kdo vůbec moje sestra byla.
Spousta kriminální fikce se točí kolem brutálního vraždění žen.
Všechny ty nechutné obálky starých detektivek.
Sophie du Plantier byla opravdu krásná.
Byla ale mnohem víc.
Byla to samotářská,
hloubavá
romantická básnířka.
Podle mě pro ni West Cork byl místem pro rozjímání,
kde psala a četla.
Zbožňovala irskou poezii.
Úplně ji vidím v tom jejím vlněném svetru, jak pije čaj s medem a čte si…
zatímco venku září světlo z fastnetského majáku.
Touha odhalit záhadu tohoto hrozného příběhu
je hluboko zakořeněná v každém z nás.
Tohle je verš z jedné mojí básně:
„Ještě mnoho kapitol před sebou máme, než náš příběh skončí.“
EPIZODA 3 SPRAVEDLNOST
ÚNOR 1997 SEDM TÝDNŮ PO SOPHIINĚ VRAŽDĚ
Ian Bailey, reportér místních novin,
byl kvůli její vraždě vyslýchán a propuštěn.
Konečně rozhodnutí závisí na nejvyšším státním zástupci.
Musíme počkat na rozhodnutí nejvyššího státního zástupce.
Takže říkáte, že jste Sophie du Plantier nezabil
ani jste se na vraždě nepodílel?
Říkám, že jsem ji nezabil.
Nic o té vraždě nevím. Jsem nevinný.
Já i Jules jsme byli v šoku.
Když se na to dívám zpětně, měli jsme z toho PTSD.
Dva následující týdny
se sem začala sjíždět média. Různými teoriemi se to jen hemžilo.
Každý měl tehdy svoji verzi toho, co se událo.
Mluvilo se o tom úplně všude.
Postupně to bylo pořád víc a víc na hlavu.
NEOMALENÝ IAN BAILEY
Zjistil, že Baileyho koníčkem je ničení náboženských artefaktů.
Garda se ptá, jestli je pravda, že byl jedné deštivé noci viděn,
jak se prochází ve spodním prádle.
Slyšela zvěsti o tom, že v noci vyje na měsíc
se svojí samozvanou „větví na přemýšlení“.
Prý se polonahý proháněl ulicemi.
Bailey stál před svým domem, kde řval a kvílel.
To bylo měsíc po té vraždě.
Při úplňku.
Myslím, že nám říkal, že je s Měsícem duchovně spjatý.
Proto se Měsíc spojuje se šílenstvím.
Vyl na měsíc
s tou svojí větví v rukou. Fakt se to stalo.
Jen mi to někdo říkal, ale věřím tomu.
Znám lidi, kteří by vám přísahali na svoji rodinu, že se to stalo.
Všichni měli spoustu směšných obvinění a teorií.
Třeba, že jsem vyl na Měsíc.
Říkali, že jakmile přijde úplněk, jsem jako šílený.
A že mám nějakou svoji kouzelnou větev.
Prý jsem měl nějakou větev, co uměla kouzlit.
A používal jsem ji k čarování.
Existuje celá řada takových fám a dezinformací.
A kdo za nimi stojí?
Jako jeho kámoš jsem mu chtěl říct, co se o něm povídá.
Bláhově jsem za ním zašel a on mě pozval dovnitř.
Sedl si ke stolu, který byl plný alkoholu a nezdravého jídla.
Nabídl mi cider, ale já řekl, že musím do práce.
Byl v klidu, dokud jsem mu neřekl,
že podle lidí prý vyje na měsíc.
Okamžitě byl jako vyměněný.
Zaklonil se na židli
a krve by se v něm nedořezal.
Pevně se chytil něčeho za sebou. Úplně ho to vyděsilo.
Pak spustil: „Ty hajzle,“ a já nevěděl, o čem to mluví.
„Když jsi ji den před tou vraždou
viděl ve Sparu, chtěl jsi ji ojet.
Pak jsi ve dvě ráno šel k ní domů,
ona se tě lekla a s křikem utekla.
Vydal ses za ní, něco po ní hodil, ale trochu jsi to přehnal.“ A já na to:
„Co to plácáš?“
Znělo to, jako by se do mě projektoval.
Odcházel jsem od něj se strachem.
Došlo mi, že jsem byl u pořádnýho magora a měl jsem nahnáno.
Když vám to říkal, působilo to na vás jako zpověď?
Rozhodně jo.
Řekl to takhle i ostatním lidem, kterým se svěřil.
Později jsme zjistili, že se k tomu přiznal několika místním.
Jednoho večera,
konkrétně na Silvestra,
Richie a Rosie Shelleyovi
popíjeli v jedné hospodě tady v Schullu
a dali se do řeči s Ianem Baileym a Jules Thomas.
Pozvali je na Silvestra k sobě
a Ian tam začal mluvit o té vraždě
a následně se rozbrečel.
Začal být divný to ráno po té pitce.
Začal brečet a objímat Richieho Shelleyho,
zatímco říkal: „To já to udělal. Přehnal jsem to.“
S řevem vyběhli z domu.
Utekli pryč.
Každé médium vám řekne,
že když vás něco nutí promluvit, tak prostě promluvíte.
Jeden můj kamarád z Německa pořádal oslavu.
Kromě mnoha dalších lidí na ní byl i Ian.
V jednu chvíli jsme se dali do řeči.
Osobně na náhody nevěřím.
Všechno se děje tak, jak má.
Řekla jsem mu, že to on ji zabil.
Sama chtěla, abych mu to řekla.
On se mi zadíval do očí
a řekl, že nechtěl, aby se do toho všichni takhle pletli.
To mi tehdy řekl.
Jules jsem poznala dřív než Iana.
Byla to moje sousedka.
Měla tři dcery.
Ian se objevil
až o pár let později.
Lidi byli zvyklí vozit sousedy autem, protože tam nebyla veřejná doprava.
Často jsem vozívala jejich holky z Lowertownu.
Vždycky až k nim domů.
Nebo když oni jeli pro svoje dcery, přibrali i Malachie,
mého nejstaršího syna.
Tehdy mu bylo 14.
Jednou byl po škole u kamaráda
a na nádvoří pak potkal Iana,
který se nabídl, že ho hodí domů.
Ian vypadal dost nervózně.
Nejspíš měl i napito.
Malachi chtěl být zdvořilý, tak se ho zeptal na práci.
Ian se na něj otočil a řekl:
„Přišel jsem za ní a rozmlátil jí hlavu šutrem.“
Prostě to na něj vybalil.
Padlo ticho
a Malachi pak už asi chtěl být hlavně doma.
Ten večer toho moc nenamluvil.
Nechtěl se dostat do průšvihu,
protože se nechal svézt od někoho opilého.
Další den mi ale všechno řekl.
Tak jsem mu řekla,
že o něčem takovém nemůžeme rozhodnout my dva.
Tak jsme vydali prohlášení.
Z pohledu gardy to byl pro vyšetřování
klíčový moment.
Stejně jako zbytek komunity
jsme nevěděli o všech důkazech, které tehdy garda dala dohromady.
Vím jenom o tom, co se dělo v rámci mojí rodiny.
Musíte pochopit,
že v téhle části irského venkova
se lidi vzájemně nepomlouvali. Lidi se o ostatních prostě nebavili.
I když něco věděli,
nechtěli se plést do cizích záležitostí.
Důkazy se k nám dostávaly po částech
od místních, kteří měli dost odvahy k tomu mluvit o tom s gardou.
Malachi byl hodně zmatený a vyděšený.
Poznamenalo ho to na celé roky.
Nevím, jestli jsem v tom sám,
ale čas od času rád sáhnu po sarkasmu a ironii.
Bylo to směšné.
Říkal tomu „černý humor“.
Irsko tehdy mělo zhruba pět milionů obyvatel
a z těch pěti milionů
byl jediný, kdo takhle mluvil o její vraždě.
To mi chcete tvrdit,
že když brečíte, někoho objímáte
a přiznáte se přitom k vraždě, je to nějaký černý humor?
Ani jeden z těch lidí, kterým se přiznal,
si to tak nevyložil.
23. PROSINCE 1997 ROK PO SOPHIINĚ VRAŽDĚ
Devět hodin ráno na začátku zimy.
Na poloostrově Mizen Head je pořád tma.
Georges a Marguerite Bouniolovi, rodiče Sophie Toscan du Plantier,
se přijeli pomodlit s obyvateli tohoto irského zákoutí,
které Sophie tak milovala.
Pár dní se v tomto domě
uprostřed irského venkova
rok po vraždě Sophie Toscan du Plantier znovu rozsvítilo světlo.
Hned po mámině smrti mě všichni hodně ochraňovali.
Nepustili ke mně ani francouzskou, ani irskou policii.
Ani novináře.
SOPHIIN SYN
Vůbec jsem s tím vším nepřišel do styku.
Byl jsem jen malý kluk.
Taky jsem byl oběť.
Dny, týdny a pak měsíce
nám policie říkala, že to všechno už brzo skončí.
Že konec už je v dohlednu.
Jejich garda k tomu případu nacházela pořád nové věci.
K nám se toho ale moc nedostalo.
Pořád s námi hodně mávaly emoce.
Myslím, že spravedlnosti bude učiněno zadost,
všichni jsme z toho ale trochu špatní.
Začátkem ledna
nás jejich garda znovu ujišťovala,
že se to brzo všechno vyřeší.
27. LEDNA 1998 13 MĚSÍCŮ PO SOPHIINĚ VRAŽDĚ
Dobré odpoledne. Vítejte u poledních zpráv.
Garda ve West Corku
zatkla muže podezřelého z vraždy Francouzky Sophie du Plantier.
Rok po prvním zatčení mě zatkli znova.
Sám se k tomu přiznal hromadě lidí.
Tak co se diví, že ho zatkli?
Představili se jako zvláštní detektivové z národního kriminálního úřadu.
Měla to být elitní vyšetřovací jednotka gardy.
- Co se děje, Cone? - To se snad brzo dozvím.
Podle irského práva můžete vzít někoho do vazby dvakrát.
Vždycky na 12 hodin.
Třetí pokus k výslechu podezřelého garda nemá.
Nejvyšší státní zástupce případ této vraždy stále prošetřuje.
Nejvyšší státní zástupce má na starosti vyšetřování gardy
a rozhoduje o tom,
jestli bylo shromážděno dostatek důkazů pro obžalobu.
Byl zadržen podle článku 4 trestního zákona
a takto držen může být až 12 hodin.
Když jsem ráno dorazil, mluvil jsem s Jules.
ZPRAVODAJ PRO RTL V IRSKU
Jel jsem k nim, protože jsme byli přátelé.
Zeptal jsem se jí, jestli si myslí, že by něčeho takového byl Ian schopný.
A ona řekla, že neví.
Garda stále vyslýchá muže
v souvislosti s vraždou Francouzky Sophie Toscan du Plantier.
Pamatuju si dva členy gardy,
kteří jednu chvíli řekli, že si dáme pauzu.
A já na to, že žádnou nechci.
Oni ale potřebovali pauzu ode mě.
Měl jsem podezření, že se z Baileyho snaží dostat doznání.
Někdo mi jednou večer zavolal s tím,
že pro mě budou mít dobré zprávy.
Žádné jsem ale nedostala,
protože to nejvyšší státní zástupce zamítl.
Opět byl propuštěn bez obvinění.
Protože se nepřiznal
a oni měli jenom nepřímé důkazy.
Byli jsme z toho v šoku.
Rodiče to nesli hodně těžko.
Když rodina oběti není z Irska,
jedná za ni místní garda,
která následně daný případ
předloží nejvyššímu státnímu zástupci.
Říkal jsem, že z toho nic nebude. Takže se, prosím, v klidu rozejděte.
Rozumíme si?
A ten dělá co?
Přečte si složku
a pak se rozhodne, jestli zahájí trestní stíhání, nebo ne.
Pokud nemá dostatek důkazů,
stíhání nezahájí.
Jestli to tak můžu říct, chvílemi jsem měla pocit,
že je celé Irsko taková Baileyho děvka.
Po svém zatčení
Ian Bailey zájem médií tak bavil,
že je pozval i k sobě domů.
Se svou partnerkou nám odpověděl na naše otázky
a postavil se za svoji nevinu.
Měl s médii hodně vřelý vztah.
Hodně se tehdy veřejně ukazoval.
Nevíme, kdo z šíření těch lží co má.
Vím ale to, že se policie z té vraždy pokusila křivě obvinit
mě i moji partnerku Jules.
Nemáme s tím nic společného.
V tom ale tkví i jeho největší slabina.
On tuhle pozornost vyhledává.
K vraždě došlo v prosinci 1996.
K zatčení pak v letech 97 a 98.
Situace se pak uklidnila, ale vyšetřování pokračovalo.
Navenek by se mohlo zdát, že se sedm let vůbec nic nedělo.
A pak se to všechno zničehonic vrátilo do veřejného povědomí.
Ian Bailey tvrdí, že mu články o Sophie Toscan zničily život.
Nařkl noviny z pomluvy kvůli tomu,
že ho označily za vraha Sophie Toscan du Plantier.
Občas se některým plátkem mihla nějaká nechutná a poškozující fáma.
Jistí detektivové dodávali informace svým kontaktům u novin
a já jsem proti nim podal žalobu.
Ve snaze očistit své jméno
podal tu nejneobyčejnější žalobu za urážku na cti.
PROSINEC 2003 SEDM LET PO SOPHIINĚ VRAŽDĚ
Dnes byla Baileyho žaloba za urážku na cti proti sedmi irským a britským plátkům
kvůli jejich zpravodajství
přednesena u soudu v Corku.
Právník, který ho zastupuje již sedm let,
tvrdí, že byl Bailey pranýřován neobjektivními médii,
která si dala za cíl zničit jeho dobré jméno.
Pak si ale noviny samozřejmě zažádaly o jeho složku u gardy,
kterou dostaly.
Což bylo naprosto zásadní.
Předvolaly mnoho svědků, kteří tehdy svědčili gardě.
Lidi, co tam být nechtěli,
se najednou ocitli u soudu.
Když se podíváte na RTÉ a zaměříte se na ty svědky ze Schullu,
kteří dorazili před budovu soudu,
snaží se vyhýbat kamerám,
aby se nedostali do celostátního vysílání.
Všechny nás ten případ zajímal,
protože se už stal součástí naší historie.
O vyšetřování gardy jsme se dozvěděli hodně.
Bylo to poprvé, co se o detailech Baileyho případu
dozvěděla i veřejnost.
Slyšení k tomuto případu mohou pokračovat až do konce týdne.
Udělali jsme si o tom případu dobrou představu.
Byl sice plný nepřímých důkazů,
ale byl hodně detailní.
Předtím jsme k té irské složce neměli přístup.
Nejpozoruhodnější na tom bylo,
že všichni ti svědci, které předtím policie vyslýchala,
přišli k soudu a řekli úplně to samé.
Říkali pravdu.
Předtím jsme nevěděli, proč je podezřelý,
ale pak všem zničehonic došlo,
proč Baileyho všichni obviňují.
I když Bailey žaloval noviny, vlastně se z toho stal proces o té vraždě.
Bill Fuller tvrdí, že mu Bailey řekl:
„Začala křičet a utíkat a to v tobě něco probudilo.
Přehnal jsi to a musel jsi ji dorazit.“
Pan Fuller to vnímal jako přiznání.
Malachi Reed tvrdí, že mu Ian Bailey řekl:
„Bylo to v pohodě, než jsem jí roztřískal hlavu šutrem.“
Objal Richarda Shelleyho a řekl: „To já to udělal.
Přehnal jsem to.“
Je zvláštní, že nečekal, že by se to mohlo obrátit proti němu.
Bailey se zachoval jako domýšlivec,
což se stávalo často,
a myslel si, že na tom trhne balík a umlčí média.
Jeden z nejzajímavějších důkazů
v rámci jeho žaloby
se týká tohoto kealfaddského mostu.
Nachází se asi dva kilometry od Sophiina domu.
Prodavačka ze Schullu u soudu svědčila, že zde Baileyho viděla
ve tři ráno v noc Sophiiny vraždy. Pro gardu byla Marie Farrell zásadní.
Jako jediná tvrdila, že Ian nebyl doma,
ale poblíž Sophiina domu.
Marie Farrell gardě řekla, že u kealfaddského mostu
viděla muže, kterého identifikovala jako Baileyho.
To bylo asi dva kilometry od domu Sophie du Plantier.
Marie Farrell je pro nás ústřední postava,
protože v den vraždy…
SOPHIIN BRATRANEC
…viděla Baileyho na kealfaddském mostě.
Stal se z ní klíčový svědek.
A jste si na 100 % jistá, že to byl Ian Bailey?
Na 110 %.
A on sám mi to potvrdil, když přišel ke mě do obchodu,
protože řekl: „Vím, že jsi mě na tom mostě viděla.“
Byla mimořádně důvěryhodná.
Byla neoblomná a trvala si na svém.
A taky si stála za tím,
že jí Bailey následně vyhrožoval.
Marie Farrell soudu řekla, že se jí Bailey několikrát snažil donutit,
aby svoji výpověď gardě odvolala.
Prý řekl, že by ji měla odvolat proto,
že o ní leccos ví.
Podala gardě několik oficiálních stížností
v souvislosti s nepřetržitým obtěžováním a zastrašováním
ze strany Iana Baileyho.
Přijel ke mně do obchodu
a řekl, že ví, že jsem ho na tom mostě viděla.
A chtěl, abych jeho právníkovi řekla,
že mě k vymyšlení té výpovědi přinutila garda.
A že mě pak nechá na pokoji.
Když jsem mu dala najevo, že to neudělám,
udělal mi ze života peklo.
V jednu chvíli mi došlo,
že je to chlap jako hora. Mohl by mě zabít
a nikdo by na to nepřišel.
Čekali jsme, až otevře zmrzlinářství,
a ona k nám s křikem přiběhla.
Byla vyděšená, tak jsme se ptali, co se děje.
Bailey prý zaparkoval přímo před ní
a ukázal jí tohle.
Když mě potkal na ulici, vždycky mi naznačil podříznutí krku.
Nebo taky tohle.
Tohle zastrašování pokračovalo celé měsíce.
Řekla, že měla strach o sebe i o svoje děti.
Taky jsem to dost vyšetřoval.
Zjistil jsem, že vyhrožoval i dalším svědkům a sousedům.
Bylo tedy celkem pochopitelné,
že především ženská část obyvatelstva
měla z Baileyho strach.
Spousta žen z něj byla vyděšená.
Hodně z nich se sbalilo a odjelo.
Odjely a už se nikdy nevrátily.
Ian Bailey už třetí den svědčí
před soudem v Corku.
Všechno to šlo ráz na ráz.
Dopoledne jste něco napsali
a odpoledne to už nebylo aktuální.
Křížový výslech Iana Baileyho začal dnes odpoledne
a Bailey byl téměř okamžitě vyzván k vysvětlení svého bouřlivého vztahu
s Jules Thomas.
Zmlátil Jules tak surově, že skoro přišla o oko.
Přítel Thomasiny dcery Peter Bielecki
řekl soudu o tom, že Bailey v roce 1996 Jules Thomas napadl.
Když jsem otevřel dveře, stála tam Julesina dcera Virginia.
Prosila mě, jestli bych Jules neodvezl do nemocnice.
Jules seděla na posteli.
Stočená do klubíčka.
Tohle oko měla nateklé a šilhala na něj. Půlku vlasů měla vytrhanou.
Měla poškrábaný obličej a roztržený ret.
Fenella, její mladší dcera, se na mě podívala…
Do dneška to nedokážu…
Dejte mi chvilku.
Tvářila se, jako by říkala…
„Pomoc. Pomozte mi,“
ale já neměl jak.
Nikdy v životě jsem se necítil tak k ničemu.
Nedokázal jsem té holčičce pomoct.
Stalo se to součástí jejich společného soužití.
Sousedi si zvykli na to, že jí vídali s modřinami.
Když se to stalo potřetí nebo počtvrté, měla dokonce monokl.
Ta jeho surovost je šokovala.
Obhájce Paul Gallagher nadnesl,
že paní Thomas napadl nejméně pětkrát.
Klidně se k tomu vrátím,
ale bylo to už strašně dávno.
Oba dva jsme tehdy měli dost napito.
Nemám tušení, jak přesně se to seběhlo, ale ona se sápala na mě
a já jsem ji od sebe odstrčil.
Při tom jsem ji poranil.
Pan Bailey přiznal,
že paní Thomas vytrhl několik chuchvalců vlasů,
že měla fialové oko nateklé do velikosti grepu
a ret odtržený od dásně. Na zašití bylo potřeba osmi stehů.
Podle pana Baileyho byl podnapilý a přestal se ovládat.
Popírá ovšem, že by byl násilník.
Bavil jsem se s místním členem gardy
a řekl mu, že ho nebude žalovat.
A on na to, že by měla, protože jinak to příště bude horší
a možná to taky neschytá jenom ona.
To bylo před nebo po Sophiině vraždě?
Zhruba šest měsíců před ní.
Nanejvýš.
Musel bych převzít plnou zodpovědnost.
Ale chce to…
Každá mince má dvě strany.
Tím se nechci nijak obhajovat. To vůbec ne.
Ian je taková rarita, protože neustále osciluje mezi studem a nestoudností.
Dnes soudce Patrick Moran rozhodl proti Ianovi Baileymu.
Noviny ho za vraha neoznačily
a soudce ho navíc bez okolků nazýval násilníkem.
U soudu prohrál.
Z jeho strany byl ten proces takřka…
PAŘÍŽSKÁ ZPRAVODAJKA PRO IRISH TIMES
…taková veřejná sebevražda.
V Paříži rodina Sophie Toscan du Plantier
soudcův rozsudek přivítala.
Rozhodl správně. Jak sám soudce zdůraznil,
je obzvlášť vůči ženám velice surový.
Doufáme, že se díky novým svědectvím
nejvyšší státní zástupce rozhodne toho vraha zatknout co nejdřív.
Všichni jsme měli pocit,
že ho hned zatknou. Že to celé k něčemu bylo.
Všichni jsme doufali,
že se toho nejvyšší státní zástupce chytí a zahájí stíhání.
Nejvyšší státní zástupce říká,
že Iana Baileyho za vraždu stíhat nehodlá.
Podle mě
je šokující vidět, že ani po tom všem…
Po všech těch svědectvích a důkazech se v Irsku nedostal před soud.
Po tom všem byl Bailey ještě mnohem podezřelejší než předtím.
Nic se ale nestalo.
Po mámině smrti
jsem měl štěstí, že se mi povedlo se od toho případu oprostit.
Ale život jde dál.
Celé se to táhne už 23 let a rozděluju to na dvě části.
V první části jsem byl dítě,
které trpělo, plakalo a truchlilo.
A ve druhé části jsem začal bojovat.
PAŘÍŽ FRANCIE
SDRUŽENÍ PRAVDY O VRAŽDĚ SOPHIE TOSCAN DU PLANTIER
Tohle sdružení je pro mě v cestě za pravdou nesmírně důležité.
Setkáváme se každý měsíc, ať se děje, co se děje.
Založil ho babiččin bratr.
Byli jsme si jistí, že garda, irská policie,
to celé vyřeší. Že toho vraha najdou.
SOPHIIN STRÝC
To se ale očividně nestalo.
V tu chvíli jsem svojí sestře řekl,
že bychom takhle mohli čekat klidně celé věky.
Tak jsem v roce 2007 založil tohle sdružení.
Jak se vede?
Nezhubl jsi?
O trestním právu jsem nevěděl nic.
Zjistil jsem si rozdíly mezi právními systémy.
Je možné v Irsku někoho usvědčit v nepřítomnosti?
Francouzský systém je úplně jiný.
Oproti tomu irskému je to jako den a noc.
Ten irský je založený na britském právním systému
a musíte v rámci něj předložit nezpochybnitelné důkazy.
Ve Francii stačí předložit faisceau de preuves,
takzvaný souhrn důkazních materiálů.
Po žalobě za urážku na cti v roce 2003
jsme konečně získali všechny podklady.
Takže jsme boj za spravedlnost pro Sophie
začali tady u francouzských soudů.
Všichni, kdo mámu znali, ví, že to byla velká bojovnice,
a já se budu snažit jít v jejích stopách.
Jedno je jisté.
Bailey spravedlnosti nedokáže unikat celý život.
Sdružení jsme založili v září roku 2007
a francouzské vyšetřování začalo v roce 2008.
Tenhle případ mě za těch 24 let naučil,
že kdykoliv si myslíte, že už je po všem,
pokaždé vás překvapí něčím novým.
Další vývoj zachvátil všechna irská i francouzská média.
Bailey to určitě nebyl.
- Jste si jistá? - Naprosto.
Marie Farrell stáhla svoji výpověď.
Je to snůška blbostí,
kterou chci vzít zpátky.
Případ zničehonic
nenávratně přišel o klíčovou svědkyni.
Marie Farrell obrátila celé vyšetřování vzhůru nohama.
Byla s mužem, který nebyl jejím manželem.
Měla jsem za to, že kdyby se to provalilo,
zničilo by mi to život i manželství,
i když jsem svého manžela nepodváděla.
Teď tvrdí, že kvůli tomu se policii podařilo ji donutit
k nepravdivé identifikaci podezřelého.
Řekli mi, ať se tím netrápím. A že nikdy nebudu muset jít k soudu.
Prý to chtěli jen do vlastních záznamů.
„TO JE ON.“
Během toho procesu jsem jí věřil.
Její důkazy byly velmi důvěryhodné.
Když stáhla výpověď,
pořád na mě působila velmi důvěryhodně.
Řekla jsem mu, že stahuju výpověď.
Brečela jsem a říkala mu, že to všechno beru zpátky.
Že už je toho na mě prostě moc.
No…
Já nevím. Víte…
Stála si za svojí výpovědí deset let
a já jí to věřil.
Proč ji změnila?
Co myslíte?
Teď říkám pravdu.
Proč bych se takhle stavěla na odiv veřejnosti,
kdybych neříkala pravdu?
Možná proto, že vám Ian Bailey vyhrožuje nebo vás zastrašuje.
Doteď soud s vaší výpovědí
nakládal jako s pravdivou.
Můžete z něj mít strach
a tímhle se ho jen chcete zbavit.
Ne, Ian Bailey mě nijak nezastrašoval.
Naše rodina nejvíc lituje toho, že nedokázala učinit přítrž
Baileyho nátlaku na Marii Farrell.
Celá léta spolu žili ve stejné vesnici, ve Schullu,
takže byla pod obrovským nátlakem.
Situace se otočila a Bailey se rychle otřepal.
Bailey byl nadšený.
Řekl jí: „Vítej na straně dobra.“
Získal na svoji stranu svědkyni,
která tvrdila, že je garda zkorumpovaná.
Pan Bailey vždy říkal, že z toho, jak s ním garda zacházela,
je jasné, že je zkorumpovaná.
Bylo celé vyšetřování zkorumpované
s úmyslem obvinit a odsoudit nevinného člověka?
Osobně bych to spíš přisuzoval neschopnosti
než nějaké zlomyslnosti.
Celé tohle fiasko bohužel vychází z toho,
jak k tomuhle případu garda přistupovala od samého začátku.
Od začátku to byla jedna chyba za druhou.
Začalo to kontaminovaným místem činu.
Mohl si tam přijít, kdo chtěl.
Ztratily se důkazní materiály. Jeden z nich byla branka.
Ztratila se jim velká, zakrvácená branka z té farmy.
Jak se něco takového může sakra ztratit?
Proč ho nenechali identifikovat,
když ho Marie Farrell údajně viděla na kealfaddském mostě?
A to je jen jedna ukázka
policejní neschopnosti, které se dopouštěli.
Žádní policisté nejsou dokonalí.
Neříkám, že jsme nedělali chyby, ale nebylo to…
Nejednalo se o žádnou korupci. Nikoho jsme se nesnažili křivě obvinit.
Dělali jsme, co jsme mohli.
V žádném případě se nejednalo o žádné ukázkové vyšetřování.
Prokazují ovšem tyhle policejní přešlapy jeho nevinu?
Uběhlo půl roku, pak rok, dva, tři, čtyři
a lidi si říkali, kdy to už sakra někdo začne řešit.
Nechápu, proč ho nejvyšší státní zástupce nezačal stíhat.
PROSINEC 2011 15 LET PO SOPHIINĚ VRAŽDĚ
Objevily se nově odhalené policejní složky.
Před deseti lety nejvyšší státní zástupce tvrdil,
že soudní stíhání Baileyho není odůvodněné.
V roce 2011 jsme se dozvěděli, proč nejvyšší státní zástupce rozhodl,
že shromážděné důkazy k zahájení trestního stíhání nestačí.
Mezi dokumenty je i vyjádření Eamonna Barnese,
tehdejšího nejvyššího státního zástupce, který se rozhodl Baileyho nestíhat.
Podle něj shromážděné důkazy
k Baileymu jednoznačně neukazovaly.
Podle Barnese bylo vyšetřování plné chyb a zaujaté
vůči Baileymu.
Nejvyšší státní zástupce došel k závěru,
že garda měla dost pochybný styl vyslýchání svědků.
Zklamalo mě na tom hodně věcí.
Jsem polda.
Mým úkolem je shromáždit všechny důkazy
a poslat je nejvyššímu státnímu zástupci.
To on má poslední slovo.
Nemůžeme s ním nijak diskutovat,
ani když to vidíme jinak.
Můžeme si maximálně stěžovat, proč některé věci ignoroval.
JENOM ČERNÝ HUMOR
Skoro v každém případě,
kdy Ian tvrdil něco jiného než svědci,
se nejvyšší státní zástupce postavil za Iana.
U každého svědka se pokoušel
napadnout jeho důvěryhodnost.
Lidi jako Shelleyovy nebo Malachie Reeda
zpochybňuje tím, že měli vydat prohlášení hned,
jinak je prý nelze brát vážně.
Například 14letý Malachi Reed
o tom matce neřekl hned po návratu domů.
Čekal až do dalšího dne, takže ho nejvyšší státní zástupce ignoroval.
Byli to obyčejní svědci, kteří neměli žádný důvod lhát.
A jeho interpretace Baileyho předchozího chování…
Nemám tušení, jak poznal sarkasmus z psaného textu.
Co mě na tom šokovalo nejvíc,
bylo vyjádření, že Bailey sice měl násilnické sklony k ženám,
ale to už se bohužel stává.
To, jak to omlouval
a tvrdil, že Baileyho násilnická historie
není k té brutálně umlácené ženě vůbec relevantní.
A závěr samozřejmě říká,
že nemají dostatek důkazů k zahájení stíhání.
James Hamilton řekl, že důkazy k obvinění
Iana Baileyho z vraždy Sophie du Plantier jsou nedostačující.
Na rozdíl od vyšetřovatelů
prý musí jednat na základě jasných důkazů.
Rodina Sophie Toscan du Plantier
založila sdružení, které vyvíjí tlak na úřady
v Irsku i ve Francii.
Tento nátlak vedl k rozhodnutí komisaře gardy
a ministra spravedlnosti předat složku
případu paní Toscan du Plantier
policejnímu soudci v Paříži,
který provádí vlastní vyšetřování podle francouzského práva.
Když je v zahraničí zavražděn francouzský občan,
Francie má právo provést vlastní vyšetřování
a následně zahájit trestní stíhání podezřelého.
Pevně doufám, že v rámci tohoto případu k trestnímu stíhání dojde.
Pracujeme na tom.
To rodina ve Francii
neustále naléhala na francouzskou vládu s tím,
aby donutila irské složky jednat
a dostala někoho k soudu.
Mám tu flashku se všemi zásadními dokumenty.
Francouzskou složku.
S její rodinou soucítím,
ale nedokážu pochopit,
proč se tolik drží důkazů shromážděných v Irsku.
Jsou přinejmenším pofidérní.
Máme tu spiknutí k maření spravedlnosti,
když Marii Farrell donutili k falešnému prohlášení.
Bojoval jsem tedy za očištění svého jména.
LISTOPAD 2014 18 LET PO SOPHIINĚ VRAŽDĚ
Na této takzvané irské Riviéře
se lidé nervózně připravují na další odhalení.
Ian Bailey žaluje stát za to,
že byl křivě obviněn z vraždy.
Bailey nás vzal k soudu.
Pravda vždycky vyjde najevo.
Možná to trochu potrvá, ale stane se to.
Porotě bylo řečeno, že se garda proti Baileymu spikla
a pokusila se ho neprávem odsoudit
za vraždu Sophie Toscan du Plantier.
Zpočátku to vypadalo, že to má Ian Bailey v kapse.
Marie Farrell řekla, že k soudu přišla z vlastní vůle
a bude vypovídat pod přísahou.
Když k soudu dorazila Marie Farrell,
byla považována za klíčovou svědkyni.
Vyslýchání Marie Farell bylo dramatické.
Obhájce ale tvrdil,
že její výpověď není v mnoha ohledech důvěryhodná.
A pak došlo na toho muže, se kterým byla tu noc,
kdy údajně viděla Baileyho u kealfaddského mostu.
Marie Farrell nikdy neodhalila identitu muže,
se kterým byla 23. prosince 1996.
Jeho jméno odmítla vyzradit i dnes před soudem.
„Neudělám to,“ řekla.
Pořád na ni tlačil,
až nakonec řekla,
že už má toho šťourání do jejího osobního života dost
a že to nemá zapotřebí.
Pak popadla kabelku s kabátem
a k Baileymu zděšení
odkráčela pryč.
Média si na jejím odchodu pěkně smlsla.
Kameraman od RTÉ byl pohotový.
Hned zepředu běžel dozadu
a zastihl ji na odchodu.
Buttimer ji musel přemluvit, aby se vrátila.
Soudce ji varoval,
že takhle odešla naposledy.
A pak řekl,
že bude muset jmenovat toho muže.
Nechtěl v rámci toho procesu žádná tajemství.
Tak ho jmenovala.
Byla to ale další lež.
Lhala u soudu, zatímco byla pod přísahou.
Obhájci gardy a státu řekli,
že se výpověď Marie Farrell změnila tolikrát,
že ztratila důvěryhodnost.
Ta chuděra lhala, jako když tiskne.
Nakonec se v těch výmyslech úplně zamotala.
Marie Farrell byla Ianova hlavní svědkyně.
Nikoho důležitějšího neměl
a oni mu ji zdiskreditovali.
Potom už nevěděl kudy kam a ten proces prohrál.
Bailey dnes po svém právním maratonu
opouštěl nejvyšší soud jako poražený.
Čelí soudním poplatkům ve výši milionů eur.
Teď k tomu nemám co dodat.
Rád bych zdůraznil,
že to ona přišla za námi.
My jsme se po ní nijak nepídili. To je podle mě důležitý detail.
Dobře si na ni pamatuju.
Vzpomínám si, jak Sophie seděla tady v baru.
Byla vždycky taková nenápadná a tichá.
Nikoho neobtěžovala.
Všechno jste mi to připomněli.
Dvacet čtyři let je dlouhá doba.
HOSPODSKÝ
Už si to moc nevybavuju.
Je těžké si vzpomenout na detaily.
Měli jsme žaloby za urážku na cti,
žaloby ohledně dalších věcí.
Všichni tu tomu říkají Baileyho procesy.
Myslím, že bychom se měli soustředit na Sophie.
To ona je tu nevinná oběť toho hrozného činu.
Tehdy vyvstalo mnoho otázek,
na které nikdy nebyla nalezena uspokojivá odpověď.
Všichni jsme hledali stopu s velkým S.
UMĚLKYNĚ A OBYVATELKA SCHULLU
Kdybychom ji našli, všechno to mohlo dobře dopadnout.
Dali jsme tu hlavy dohromady a…
Bylo to jako skládání puzzlí.
Snažili jsme se nějak pospojovat všechno, co jsme se dozvěděli,
abychom sestavili nějaký souvislý příběh,
ale vůbec se nám to nevedlo.
Garda v některých případech přijímá výpovědi
až s odstupem týdnů nebo několika let.
Vůbec jim nedošlo, jaké ty výpovědi budou mít dopad.
KALIFORNIE USA
Vzpomínám si na tu frustraci, když mě garda vyslýchala
až po několika letech.
Byla jsem na návštěvě v domě podezřelého
hned další den po té vraždě.
Téhle vzpomínky se nezbavím až do konce života.
Ve 20 jsem se z Itálie
přestěhovala do Irska, kde jsem potkala Virginii.
Mluvila o svojí rodině dost otevřeně.
O svojí mámě Jules
a jejím nechvalně známém příteli Ianovi.
Přes Vánoce jsem za nimi jela na návštěvu.
Pořád si pamatuju tu jízdu autobusem z Corku do West Corku,
kdy jsem slyšela o té vraždě.
Pamatuju si, že když jsem dorazila, panovala tam taková divná atmosféra.
Ian jakožto novinář dělal na tom případu vraždy.
Byl to zavalitý chlap s výraznou osobností.
Pamatuju si, že měl poškrábané paže.
Ty škrábance byly viditelné
a nemyslím si, že je měl od vánočního stromku
nebo od zabíjení krocana.
Nijak blíž jsem ho nezkoumala,
ale můžu říct celkem s jistotou,
že je měl nejspíš od nějakého trní.
Když jsem se šla sprchovat…
pamatuju si na veliký kyblík…
ve kterém se máčel černý kabát.
Byl z pevné látky.
Podle mě to byl Ianův kabát.
Řekla bych, že není úplně normální
prát takhle velké oblečení, co špatně schne,
uprostřed zimy, ale…
Je to důležité. Jasně si pamatuju, že mi to přišlo…
neobvyklé.
Podle mě se kolem toho případu pořád vznáší otázky,
na které nám nedokázal dát uspokojivé odpovědi.
Je tu až moc nesrovnalostí mezi jeho verzí
a výpověďmi lidí, co šli za gardou.
Nevím ani, jestli se se Sophie znal.
Měl jste o ní nějaké povědomí?
Potkal jste ji někde? Znali jste se? Viděli jste se někdy?
Nikdy jsem ji nepotkal. Neznám ji. Nikdy jsem s ní nemluvil.
Znal jste Sophie Toscan du Plantier?
Neznal jsem ji. Nikdy jsem se s ní nepotkal.
Jednou mě na ni jen někdo upozornil.
Znal jste…
Nikdy jsem ji nepotkal ani jsem s ní nemluvil.
Jednou jsem ji viděl, když mě na ni upozornila sousedka.
Když Sophie umřela, byli jsme v šoku.
Úplně jsem se uzavřela do sebe.
Nečetla jsem, nic neposlouchala ani se na nic nedívala.
Nechtěla jsem nic vědět.
Vzpomněla jsem si na to všechno jen kvůli našemu sdružení,
a to už uplynula dlouhá doba.
Paměť funguje vážně zajímavě.
Znovu jsem si vzpomněla na „muže, co píše básně“.
Byla to nejspíš její první noc v Irsku.
Pár dní před svými narozeninami mi zavolala
a bavily jsme se o všem možném.
O životě, jejím manželovi, práci a o tom, co všechno ten den dělala.
Když mluvila o práci,
zmínila se o nějakém muži.
Prý se s ní chtěl sejít ohledně nějakého básnického projektu.
A jí to přišlo divné.
Neměla z něj moc dobrý pocit.
Řekla jsem jí, ať se s ním schází jen na veřejném místě.
Prý ji nikdy nepotkal.
A přitom tu máme nejméně osm lidí,
kteří tvrdí pravý opak.
PAŘÍŽ FRANCIE
Nejvýznamnější z nich je asi Guy Girard.
Filmový producent, který se Sophie pracoval
a mluvil s ní, než odjela do Irska.
Taky se mu zmínila,
že se ve Schullu bude scházet s nějakým spisovatelem.
Tenhle případ mě hodně zasáhl.
HLAS GUYE GIRARDA SOPHIIN KOLEGA
Mělo to na mě hodně velký vliv.
Bavili jsme se spolu den před jejím odjezdem do Irska.
Myslel jsem, že mluví o jednom bretoňském režisérovi,
který má hodně podobné jméno.
Tak jsem jí řekl, že jsem od něj viděl ten a ten film.
A ona na to, že ho znát nemůžu,
protože Ian Bailey bydlí kus od ní v Corku.
Říkala, že se živí jako spisovatel
a že je to novinář a básník.
Prý se hodně zajímal o případy domácího násilí.
Sophie znala Baileyho a Bailey znal Sophie.
Druhá věc jsou Baileyho přiznání.
Malachiovi Reedovi a všem těm dalším lidem.
Řekl, že to udělal.
Třetí věc je Baileyho program v noc vraždy.
Sám se přiznal, že tu noc nebyl doma.
Takže nemá žádné alibi.
Pak tu samozřejmě máme
odřeniny a to jeho čelo.
Všechno tohle je součástí faisceau de preuves,
souboru důkazních materiálů.
Když si to dáte dohromady, je to usvědčující.
Došli jsme do bodu,
kdy se Francouzi rozhodli Baileyho trestně stíhat v nepřítomnosti.
Dostali jsme proces, na který jsme čekali 22 let.
KVĚTEN 2019 22 LET PO SOPHIINĚ VRAŽDĚ
Zítra bude 1 000 kilometrů odsud v Paříži
Ian Bailey souzen v nepřítomnosti podle francouzského práva.
V rámci fracouzsko-irských vztahů něco takového nemá obdoby.
Před soudem ve Francii
jsem se strýcem Bertrandem chtěl zajet do Irska
a vysvětlit tamní komunitě, k čemu se chystáme.
A taky proč je ten můj boj
za dosažení spravedlnosti pro moji mámu
důležitý i pro očištění jména jejich země.
Připravil jsem si proslov do kostela.
„Drazí přátelé, drahé rodiny a drazí Irové,
za několik dní
konečně započne proces s mužem, který byl obviněn z vraždy mé matky.
Jedná se o zločin,
který se neslučuje s dobrým jménem vaší země.
Jedná se o zločin, který jsme si ani já, ani vy nezasloužili.“
Celé roky jsem se za to rval jako lev.
Protrpěl jsem mnoho let.
Posledních 15 let si myslím,
že všechny důkazy ukazují na Baileyho.
Ze všeho vyplývá, že to udělal on.
Nepochybně.
Pierre-Louis Baudey-Vignaud kráčí k trestnímu soudu v Paříži,
kde bude muž obviněný z vraždy jeho matky
souzen v nepřítomnosti.
Nebude rozhodovat porota,
ale výbor složený ze tří policejních soudců.
Je to bizarní.
Mluvil jsem předtím s Frankem Buttimerem,
jestli tam nechce někoho poslat.
A on mi řekl, že ho odsoudí tak jako tak.
Právník, který už téměř 23 let
zastupuje Iana Baileyho,
proces zavrhl jako neplatný.
Ne, nepovažuje ten proces za platný ani spravedlivý.
Nebudeme se ho účastnit ani on, ani já.
Nenechám to být.
Nenechám ho na pokoji.
Před soud bylo předvoláno více než 30 svědků.
Byla jsem u soudu vyslýchána jako svědek.
Bylo to pro mě hodně těžké. Nahánělo mi to hrůzu.
Musela jsem říct, že mi Sophie řekla o tom muži.
To bylo to hlavní.
Bylo to sice děsivé, ale byla to správná věc.
Můžu jen přispět svou troškou do mlýna a doufat, že z toho všeho
nakonec něco vzejde.
Moje výpověď byla nesmírně důležitá.
Což mě přesvědčilo o tom…
že jsem se rozhodla správně,
když jsem se o tom rozhodla promluvit.
Myslím, že všechny naše výpovědi
přispěly k výsledku celého procesu.
Byl jsem strašně nervózní, ale řekl jsem,
co jsem v sobě dusil 23 let.
Chtěl jsem to nějak uzavřít. Stejně jako všichni ostatní.
S výpovědí Marie Farrell nakládali, jako by byla legitimní,
i když ji stáhla.
Myslím, že to ve Francii brali tak, že to první svědectví
bylo nejspíš to pravdivé.
Vůbec poprvé
se tím zabývali lidé, kteří v tom nebyli zainteresovaní.
Předložili jsme všechny naše teorie
objektivním a profesionálním soudcům.
Nejdramatičtější chvíle nastala při verdiktu.
Po 22 letech čekání,
22 letech utrpení
a 22 letech plných otázek
soud odsoudil Iana Baileyho,
který před 22 lety zabil moji matku, na 25 let ve vězení.
Pan Bailey byl vinen.
Je to jasné. Zabil ji on.
Soud to potvrdil.
Otec Georges opustil soud
krátce potom, co byl Ian Bailey v nepřítomnosti odsouzen
k 25 letům vězení za vraždu jeho dcery.
Pro rodinu to byla hodně emocionální chvilka.
Jedná se o pravomocný verdikt
a já nevidím důvod, proč by Irsko mělo odmítnout jeho vydání.
Spravedlnosti musí být učiněno zadost.
Tohle je evropský zatykač, který tvrdí, že jsem…
vinen…
z vážného napadení a úmyslné vraždy…
paní Toscan du Plantier.
Nacházím se v situaci, kdy mě usvědčili z vraždy bez toho,
aby mě ti Francouzi vůbec vyslechli.
Tohle není konec, hodlám se proti tomu ohradit.
I když mě vydají
a já shniju v nějakém francouzském vězení,
budou mít na svědomí nevinného muže,
co s tím nemá nic společného.
ŘÍJEN 2020 24 LET PO SOPHIINĚ VRAŽDĚ
Teprve před pár hodinami jsme se dozvěděli,
že nejvyšší soud rozhodl
o nevydání Iana Baileyho do Francie
k výkonu jeho 25letého trestu.
Co se stalo pak?
Nevím.
Jestli nám Bailey bude dál prokluzovat mezi prsty,
osobně se postarám o to, aby byl dopaden.
Ve Francii byl odsouzen, takže nechápu,
jak si může jen tak chodit po Irsku.
Vysvětlíte mi, jak to, že je na svobodě?
Píšu báseň, kterou se snažím zapamatovat.
Když ji budu psát a recitovat pořád dokola, tak…
si ji nakonec zapamatuju.
Stárne.
A zpomaluje.
Má hodně starostí.
Nese si to s sebou už nějakých 20 let.
Nese si to s sebou,
ať už je nevinný, nebo vinný.
Pokud je nevinný,
byl na něj posledních 23 let prakticky pořádán hon.
Nemůže žít normální život. Ví, že se mu lidi vyhýbají.
Ví, že s ním nikdo nemluví.
A to není správné.
Myslím, že byl odsouzen za svoji náturu.
V jiných částech Irska by ho trýznili tak dlouho,
dokud by neodešel.
To, že pořád bydlí na stejném místě,
jen ukazuje, jak má tolerantní sousedy.
Pro tu komunitu je to ale obrovské trauma.
Na trh chodím jen hodně zřídka.
Ze zjevných důvodů.
A to uběhlo už 20 let.
Jsem v pohodě. Jenom píšu báseň.
Těžko se mi přijímá,
že někdo může způsobit tolik bolesti
a prostě si…
žít dál, jako by se nic nestalo.
Napsal jsem ji minulý týden. Je to druhá verze.
Měl jsem za to, že to zvládnu,
už se mě nic nedotýká.
Pak se ale něco stalo
a ze dveří mi spadla klika…
Baileyho jsem viděl minimálně dvakrát.
Jednou mě poznal.
Sám sebe přesvědčil o svojí verzi, jak se to událo, ale…
já s ním vůbec nesoucítím. Ani trochu.
Bylo to jako hledět do prázdnoty.
Do nicoty.
Nikdy jsem na to nezapomněl.
Každý den vám to připomenou v novinách.
Nebo se blíží nějaký soud. Nebo se někdo odvolává.
Je to už součást mého života.
Je mi ale líto jejích rodičů.
Jak s tím dokázali žít?
Byli na ni nesmírně hrdí.
Žili jenom pro ni.
Vadí mi, že se k tomu nepřiznal.
A ty bys pak měl pocit, že bylo spravedlnosti učiněno zadost?
Marguerite je o jeho vině přesvědčená.
Přineslo by mi to nějakou úlevu?
Dceru mi to už stejně nevrátí.
Ne.
Ten dům v Irsku je jediné místo v Irsku,
kam jsem s mámou jezdil a kam jezdím dodnes.
Jako bych jezdil za ní.
Je to jako jezdit na návštěvu.
Cítím, jako by tam byla se mnou.
Podívej, jak lije.
Pořád ji tam cítím.
Ian Bailey si stále stojí za tím,
že Sophie nezavraždil.
Ve svém posledním prohlášení Jules Thomas potvrdila jeho nevinnu.
V dubnu 2021 se nechala slyšet, že se s ním rozešla.
Podle francouzského práva je Bailey usvědčen,
ale po vydání by měl nárok na nový proces.
Irské soudy zamítly několik žádostí o jeho vydání,
protože neuznávají francouzské právo.
SOPHIE TOSCAN DU PLANTIER 1957–1996
Překlad titulků: Eliška K. Vítová