EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Sophie er i centrum i denne historie.
Det er sandt, at i 23 år blev det ofte glemt, hvem min søster var.
Meget krimilitteratur har at gøre med voldelige mord på kvinder.
De grafiske forsider om gamle detektivsager.
Sophie du Plantier var meget smuk.
Men hun var meget mere end det.
Hun var ensom, betænksom,
en romantisk digter.
For hende var West Cork et sted, hvor hun kunne tænke, skrive, læse.
Hun elskede irske digte.
Jeg kan se hende for mig i sin sweater, hun drikker te og læser.
Med Fastnet-fyrtårnet, der skinner sit lys udenfor.
Der findes en menneskelig trang efter at forstå mysteriet
bag denne forfærdelige historie.
Her er et vers fra et af mine digte.
"At mange kapitler er ufortalt, før historien slutter."
RETFÆRDIGHED
FEBRUAR 1997 SYV UGER EFTER MORDET PÅ SOPHIE
Ian Bailey, som rapporterede for lokalaviserne,
er blevet afhørt og løsladt.
Nu er det op til direktøren for offentlig retsforfølgelse.
Vi må vente på direktørens beslutning.
Men du siger, at du ikke dræbte Sophie du Plantier,
eller tog del i det?
Jeg dræbte hende ikke. Jeg ved intet om det. Jeg er uskyldig.
Jeg var i chok, og det samme var Jules.
Vi havde vel posttraumatisk stresssyndrom.
Den efterfølgende uge, og så ugen efter den,
kom flere medier til. Mange historier blev smidt rundt.
Alle kendte til de små historier og begivenheder,
og alle snakkede om dem. Alle.
Det blev mere og mere underligt.
OVERILET 'IAN BAILEY'
Ian Baileys hobby var at ødelægge religiøse artefakter.
Garda spurgte, om det var sandt, han blev set en aften i regnen
med kun shorts og en hat på.
Hun hørte rygter om, at han hylede om natten
med det, der beskrives som "hr. Baileys tænkestav."
Folk så ham løbe kun i bukser.
Bailey havde været uden for huset og brølet og skreget.
Det skete en måned efter mordet, men der er fuldmåne.
Han fortalte os vist, at han kunne tale med månen.
Der stammer ordet "galning" fra.
Han hylede mod månen med sin pind midt på vejen. Alt det skete.
Jeg fik det fortalt. Det er vel sandt.
Jeg kender folk… De sværger på, at det her skete.
Der kom en masse latterlige beskyldninger og forslag.
Et var, at jeg hylede mod månen.
At når det blev fuldmåne, sagde de: "Åh, Bailey, han bliver skør."
"Han har også en pind. En magisk pind."
Jeg vidste ikke, jeg havde en magisk pind med kræfter.
Jeg lavede besværgelser.
Der er mange rygter og misinformation. Og hvem står bag det hele?
Som hans ven fortalte jeg, hvad folk sagde om ham.
Jeg gik rundt om hans hus, bankede på. Han lukkede mig ind.
Han sad ned. Der var alkohol og fastfood og det hele.
"Vil du have et glas cider?" Jeg sagde: "Nej, jeg kom bare forbi."
Han var afslappet, indtil han hørte, at folk sagde, han hylede ad månen.
Med det samme slog det klik for ham, og han tog nogle skridt,
han blev anspændt og lavede et ansigt.
Han tog tingen bag ham, og han var forbløffet.
Og han sagde: "Din skiderik." Og jeg sagde: "Hvad?"
"Du så hende i spar dagen før mordet, hendes stramme røv og ville bolle hende."
Han sagde: "Da du tog til hendes hus om natten,
løb hun skrigende væk. Du jagede hende, ramte hende i baghovedet med noget
og indså, du gik over stregen." Og jeg…
"Hvor kom det dog fra?"
Som om han sagde, hvad han gjorde igennem mig.
Jeg var skræmt, da jeg gik.
Jeg var lige hos en meget farlig person, og jeg var bange.
Da han fortalte dig det her, virkede det så som en tilståelse?
Helt sikkert.
Ja. På grund af den måde, han havde tilstået til andre.
Senere hørte vi,
at han havde tilstået det til flere i lokalsamfundet.
En aften, nytårsaften helt præcist,
drak et lokalt par, Richie og Rosie Shelley på en lokal pub i Schull,
og de faldt i snak med Ian Bailey og Jules Thomas.
De inviterede dem hjem senere på aftenen, og Ian begyndte at tale om mordet,
og han blev følelsesladet og begyndte at græde.
Og tidlige morgener efter druk blev han underlig.
Han begyndte at græde og kramme Richie Shelley,
og han sagde: "Jeg gjorde det. Jeg gik over stregen."
De løb skrigende ud af huset.
De løb væk.
Enhver anden spåkone vil sige,
at når du er tvunget til at sige noget, så siger du det.
En tysk ven holdt fest.
Ian var med til festen ligesom mange andre.
Det er et af de øjeblikke, hvor det hænder, at vi er sammen.
I min verden findes sammentræf ikke. Alt er forudbestemt for os.
Jeg sagde: "Du myrdede den kvinde."
Hun ville konfrontere ham.
Han så mig i øjnene,
og han sagde, det ikke var meningen, at alle blev involveret.
Det sagde han.
Jeg kendte Jules før Ian.
Hun var min nabo.
Hun havde tre døtre, og så dukkede Ian op
et par år senere.
Her giver du folk lifter, for der findes ikke offentlig transport.
Så pigerne skulle bruge et lift fra Lowertown.
Jeg kørte dem ofte helt hjem,
eller hvis de hentede pigerne, så satte de Malachi af,
min ældste søn.
Malachi var kun 14 på det tidspunkt.
Han var hos en ven efter skole, og han så Ian uden for gårdspladsen,
og Ian kørte ham hjem.
Ian virkede til at være ret stresset,
og han havde vist drukket.
Malachi var høflig og spurgte, hvordan det gik på arbejdet.
Da vendte han sig og sagde:
"Jeg tog derop og smadrede hendes knold med en sten."
Det røg bare ud. Der var stilhed,
og Malachi ville vist bare hjem så hurtigt som muligt.
Han sagde ikke meget den aften. Han ville undgå ballade,
fordi han fik et lift af en, der havde drukket.
Men den efterfølgende dag forklarede han, hvad der skete.
Så sagde jeg:
"Det er for stort for mig og dig til at tage en beslutning om."
Så afgav vi forklaringer.
Garda mente, det var vigtigt for efterforskningen set med deres øjne.
Som resten af lokalsamfundet
kendte vi ikke til de beviser, Garda-efterforskningen besad.
Jeg vidste kun, hvad der skete i min egen familie.
Du må forstå,
at den del af landet og det meste af Irland
ikke talte med politiet. Du sagde ingenting.
Du vidste måske noget, men holdt det for dig selv. Det rager ikke dig.
Beviserne kom i brudstykker
fra modige lokale og lokale Garda og lignende.
Malachi var meget forvirret og bange.
Det sad i ham i mange år.
Måske er jeg alene om det,
men jeg bruger sarkasme og ironi af og til, og det er latterligt.
Han sagde "sort humor."
Irlands befolkning var på omkring fem millioner,
og ud af dem var der kun en, der talte om at dræbe hende.
Hvordan forklarer du,
når en person græder og krammer den her person
og tilstår et mord, at det er sort humor?
Ikke en eneste af dem, han har tilstået det over for,
fortolkede det på den måde.
23. DECEMBER 1997 ET ÅR EFTER MORDET PÅ SOPHIE
Klokken er 9, vinteren er begyndt.
Det er stadig mørkt på Mizen Head-halvøen.
George og Marguerite Bouniol, Sophie Toscan du Plantiers forældre,
ville holde en tjeneste med lokale fra området, hun elskede så højt.
Et lys har været tændt i huset, der lå gemt her meget længe,
hvor Sophie Toscan du Plantiers lig blev fundet for præcis et år siden.
Jeg blev straks meget beskyttet, efter min mor døde.
Jeg mødtes ikke med politiet, hverken det franske eller irske.
Jeg mødte ingen journalister.
SOPHIES SØN
Jeg var langt væk fra det.
Jeg var en lille dreng, som var et offer.
I dagevis, så uger, måneder,
fortalte politiet familien, at en afslutning var meget tæt på.
Den var lige rundt om hjørnet.
Garda holdt aldrig op med at tilføje ting til sagsmappen.
Men vi kendte ikke meget til det.
Vi var alle stadig meget følelsesladede.
Vi tror alle, at retfærdigheden vil ske fyldest,
men nogle gange mister vi modet lidt.
Og i starten af januar fortalte Garda igen familien,
at sagen snart ville blive opklaret.
27. JANUAR 1998 13 MÅNEDER EFTER MORDET PÅ SOPHIE
God eftermiddag. Overskrifterne denne tirsdag.
En mand er anholdt i West Cork ifm. mordet på Sophie du Plantier.
Et år efter første anholdelse blev jeg anholdt anden gang.
Han sagde, han havde gjort det. Så naturligvis kan du blive anholdt.
"Vi er specialefterforskere. Vi er med i National Criminal Investigation Bureau,"
som skulle være eliteefterforskerne i Garda.
-Hvad er historien? -Gid jeg vidste det.
Under irsk lov kan du tilbageholde nogen ad to omgange på 12 timer hver.
Garda får ikke en tredje mulighed for at afhøre en mistænkt.
Direktøren for offentlig retsforfølgelse ser på sagsmappen.
DPP er en politibetjent, der ser på Garda-efterforskninger,
og beslutter, om Garda har nok beviser til at anklage vedkommende.
Han tilbageholdes under sektion 4 i Criminal Justive Act
og kan blive det i op til 12 timer.
Jeg talte med Jules, da jeg kom om morgenen.
RTL, IRLAND-KORRESPONDENT
Jeg tog hjem til dem, fordi vi var venner.
Og jeg spurgte hende: "Tror du, at Ian kan være skyldig?"
Hun sagde: "Jeg ved ikke."
Garda afhører stadig en mand
i forbindelse med mordet på Sophie Toscan du Plantier.
Der var to Garda, som sagde: "Vi tager en pause nu."
Jeg sagde: "Nej, det vil jeg ikke."
"Vi skal bruge en pause fra dig."
De fiskede nok efter en tilståelse fra Ian Bailey.
Nogen ringede til mig og sagde:
"I aften, Marie-Madeleine, har jeg godt nyt til dig."
Og så var der intet godt nyt. DPP havde sagt nej.
Han blev løsladt.
Fordi han ikke tilstod,
og fordi beviserne, de havde, stadig blot var indicier.
Vi var alle målløse.
Det var svært for mine forældre.
I Irland eksisterer ofrets familie ikke.
Garda leder efterforskningen
og giver derefter sagen
til direktøren for offentlig efterforskning, DPP.
Der vil ikke ske mere,
så vi beder jer om at forlade området stille og roligt.
Er det fint?
Og hvad gør han? Han læser dossieret igennem,
og han bestemmer, om personen skal retsforfølges eller ej.
Hvis der ikke er nok beviser,
så vil han ikke retsforfølge.
Undskyld mit sprog, men jeg tror
at Bailey havde fast om Irlands klunker.
Efter anholdelsen
var Ian Bailey meget åben over for pressen og inviterede dem endda hjem til sig.
Han svarede på spørgsmål med sin partner og erklærede sin uskyld.
Jeg vil sige, at han var engageret med pressen.
Det var meget tydeligt på det tidspunkt.
Vi ved ikke, hvem der drager fordel af løgnene om os.
Men jeg ved, at politiet har skildret mig som morder,
sammen med min partner, Jules. Vi har intet at gøre med det.
Det er svagheden i hans personlighed.
Han søger den opmærksomhed.
Mordet skete i december 96.
Han blev anholdt i 97, 98.
Nu var det mere roligt. Efterforskningen var i gang.
Udefra så det ud, som om det stod stille i flere år.
Og pludselig kommer sagen igen ind i offentlighedens bevidsthed.
Ian Bailey siger, hans liv blev ødelagt af artikler om Sophie Toscan…
Bailey mente, det var ærekrænkelse,
når de sagde, at han myrdede Sophie Toscan du Plantier.
Af og til blev der bragt en skadende historie i en af aviserne.
Visse efterforskere lækkede ting til deres kontakter,
og det endte med, at jeg hev aviserne i retten.
For at rense sit navn har han hevet dem i retten for injurier.
DECEMBER 2003 SYV ÅR EFTER MORDET PÅ SOPHIE
I dag begyndte Ian Baileys sagsanlæg
mod syv irske og britiske aviser, som resultat af deres dækning af sagen,
ved byretten i Cork. Hans advokat sagde, at i næsten syv år
har hr. Bailey været stillet for retten af partiske medier,
som ville stille hans klient i dårligt lys.
Men aviserne ansøgte om at få adgang til Garda-sagsmappen,
og den fik de.
Det var meget væsentligt.
De stævnede vidner, der talte med Garda.
Folk, som ikke ville være der, skulle nu være i retten.
Jeg så på RTE-nyhederne, og jeg så Schull-vidnerne,
som var uden for retsbygningen og forsøgte at undgå kameraerne,
for ingen ville filmes på nationalt tv. Vi var alle interesserede i sagen,
for den har været en del af vores historie nu.
Vi lærte meget om Garda-efterforskningen.
Det var første gang, offentligheden fik detaljer
om sagen mod Ian Bailey.
Retten kan høre beviser i sagen indtil denne uges afslutning.
Så vi fik indblik i Gardas sag mod ham,
som beroede stort på indicier, men trods alt stadig ret detaljeret.
Tidligere havde vi ikke adgang til den irske sagsmappe.
Det ekstraordinære var, at alle de vidner, der afgav forklaring,
trådte frem under denne retssag, og de sagde alle sammen det samme.
Det var ikke dem, der løj.
Vi vidste ikke, hvorfor Bailey var mistænkt,
men nu tænkte vi: "Vent lige. Derfor skyder de skylden på ham."
Selvom Ian Bailey sagsøgte aviserne,
så kom det til at handle om mordet.
Bill Fuller sagde, hr. Bailey fortalte:
"Hun løb skrigende væk, og det slog klik i dit hoved.
Du gik for langt og måtte slå hende ihjel."
Han følte, Bailey prøvede at tilstå…
Malachi Reed påstår, at Ian Bailey svarede:
"Det var fint, indtil jeg smadrede hendes knold med en sten."
Han lagde armen om Richard Shelley og sagde: "Det var mig. Jeg gik for langt."
Det var mærkeligt, at han ikke så, at det kunne gå skidt for ham.
Bailey blev grebet af en smule hybris, hvilken han ofte blev,
og tænkte, at han ville tjene kassen og lukke medierne ned.
Et af de mere interessante beviser, der kom frem i retssagen,
omhandlede Kealfadda-broen, omkring 1,6 kilometer fra Sophies hus.
En butiksejer fra Schull sagde, at hun så Ian Bailey her
kl. 3 på natten for Sophies mord.
Marie Farrell var vigtig,
for hun var den eneste, som kunne placere Ian der
og i nærheden af Sophies hus.
Marie Farrell fortalte Garda, at hun så en mand,
hun senere sagde var Ian Bailey ved Kealfadda-broen,
omkring 1,5 kilometer fra Sophie Toscan du Plantiers hjem.
Marie Farrell er en central person,
fordi hun så Bailey…
SOPHIES FÆTTER
…på natten for mordet ved broen.
Hun var et afgørende vidne.
Er du 100 % sikker på, at det var Ian Bailey ved broen?
110 % sikker.
Og det sagde Ian Bailey, da han kom ind i min butik,
for han sagde: "Jeg ved, du så mig på broen."
Hun var utroligt troværdig.
Meget bestemt og klar omkring, hvad hun sagde,
og hvad hun sagde om chikanen og truslerne fra Ian bagefter.
Marie Farrell sagde,
at Ian Bailey flere gange ville tvinge hende
til at trække sin forklaring tilbage.
Han sagde, han vidste ting om hende, og bad hende om at ændre forklaring.
Hun indgav mange officielle klager til Garda
i henhold til den chikane og intimidering hun var udsat for
af Ian Bailey.
Han gik ind i butikken,
og han sagde, at han vidste, jeg så ham på broen,
og at jeg skulle fortælle hans advokat,
at Garda fik mig til at opdigte en historie om ham.
Hvis det skete, ville han lade mig være.
Og da jeg ikke havde til hensigt at gøre det, gjorde han mit liv til et helvede.
På et tidspunkt tænkte jeg:
"Han er stor og kunne dræbe mig på to minutter, uden nogen vidste det."
Vi ventede på, at isbutikken åbnede, og hun kom løbende hen,
skræmt, og vi sagde: "Hvad er der galt?"
Og hun sagde, at Bailey havde parkeret overfor hende
og gjort sådan her.
Han lavede halsbevægelser sådan her, hvis han mødte mig på gaden,
eller det her.
Den intimidering fortsatte i månedsvis.
Hun sagde, hun frygtede for sit og sine børns liv.
Jeg efterforskede grundigt.
Der var andre vidner og naboer, han havde truet.
Så det var forståeligt,
at den kvindelige befolkning i området var bange for Ian Bailey.
Mange kvinder var rædselsslagne for Ian Bailey.
Og mange kvinder forlod byen. De rejste, og de vendte ikke tilbage.
Ian Bailey vidnede for tredje gang i retten i dag.
Der kom utrolige ting frem.
Du havde skrevet noget ved frokosttid, og om eftermiddagen var det kasseret.
Ian Baileys krydsforhør begyndte sent i eftermiddag, og nærmest straks
blev han spurgt til det, der beskrives som et kaotisk forhold
med partner, Jules Thomas.
Han havde tæsket Jules så slemt, at hun næsten mistede et øje.
Jules Thomas' datters ven, Peter Bielecki,
fortalte om et overfald på Jules Thomas begået af Ian Bailey i 1996.
Der blev banket på døren, og det var Jules' datter, Virginia.
Hun spurgte, om jeg kunne køre Jules til hospitalet.
Jules sad på sengen.
Helt sammenkrøllet.
Dette øje er kæmpe og vendt indad. Halvdelen af hendes hår er revet ud.
Der er neglemærker i hele hendes ansigt. Hendes læbe er smadret.
Fenella, den lille pige, kiggede på mig,
og den dag i dag, kan jeg ikke…
Undskyld. Et øjeblik.
Det var hendes ansigtsudtryk.
"Hjælp. Vær sød at hjælpe mig," og jeg kunne ikke.
Jeg har aldrig følt mig så uduelig i hele mit liv.
Jeg kunne ikke hjælpe barnet.
Det blev en del af deres liv sammen,
og naboerne blev vant til at se hende forslået.
Efter tredje eller fjerde gang, så de hende med et blåt øje.
De var forfærdede over, hvor brutale angrebene var.
Paul Gallagher mente, han mindst havde overfaldet hende fem gange.
Jeg vil ikke tale om dem igen, for det er længe siden.
Vi havde begge drukket.
Jeg ved ikke, hvad der skete, men hun hev fat i mig,
og jeg skubbede hende tilbage,
og hun kom til skade.
Hr. Bailey indrømmede,
at han efterlod frk. Thomas med klumper af afrevet hår,
hendes øje var lilla og stort som en grapefrugt,
og hendes læbe revet af tandkødet. Det krævede otte sting.
Hr. Bailey sagde, han havde drukket og mistede kontrollen,
men nægtede, han var en voldelig mand.
Jeg talte med en lokal betjent og sagde: "Hun lægger ikke sag an."
Og han sagde: "Det skal hun gøre, for hvis ikke
kan det blive værre næste gang. Måske går det udover en anden."
I forhold til mordet, hvornår skete det så?
Seks måneder før, mener jeg.
Højst.
Jeg må tage det fulde ansvar.
Men der skal to til tango.
Jeg prøver ikke at fralægge mig det, jeg gjorde, overhovedet.
Ian er et meget interessant paradoks mellem at være skamløs og skamfuld.
I dag dømte dommer Patrick Moran imod Ian Bailey.
Aviserne beskrev ham ikke som morder,
og dommer Moran tøvede ikke med at beskrive hr. Bailey som voldelig.
Han tabte sagen.
Det virkede nærmest som en slags selvskade…
IRISH TIMES, PARIS-KORRESPONDENT
…at han tog initiativ til den retssag.
Hos Sophie Toscan du Plantier forældre i Paris,
var familien glade for dommen.
Dommen er korrekt. Dommeren insisterede på,
han var en meget voldelig person over for kvinder.
Med de nye vidnesbyrd håber vi,
at DPP snart vil beslutte sig for at anholde morderen.
Følelsen var med det samme,
at han ville blive anholdt, og at det ville føre til noget.
Vi håbede stadig på, at DPP ville fortsætte og retsforfølge ham.
Direktør for offentlig retsforfølgelse
siger, at han ikke har i sinde at stævne Ian Bailey for mordet.
Jeg mente, at det var forbløffende, selv efter det, der kom frem,
alle de vidneudsagn og beviser, at Irland ikke retsforfulgte ham.
Det var tydeligt, at Bailey syntes endnu mere skyldig end førhen.
Men intet skete.
Siden min mors død
har jeg været heldig nok til at kunne sætte en barriere mellem mig og historien.
Men tiden stopper aldrig.
Nu er der gået 23 år, og der har været to faser.
Fasen, hvor jeg var barnet,
som led, græd og sørgede,
og så fasen, hvor jeg kom ind i slagsmålet.
PARIS FRANKRIG
FORENINGEN FOR SANDHEDEN OM MORDET PÅ SOPHIE TOSCAN DU PLANTIER
Foreningen er meget vigtig for mig og vores søgen efter sandheden.
Hver måned, lige meget hvad der sker i alle vores liv, så mødes vi.
Den blev grundlagt af min bedstemors bror.
Vi var meget selvsikre. Det irske politi, Garda,
ville løse gåden. "Vi har fundet morderen."
SOPHIES ONKEL
Men sådan gik det selvfølgelig ikke.
Da sagde jeg til min søster:
"Vi sidder fast. Det kan tage årevis."
Så vi stiftede foreningen i 2007.
Hvad foregår der?
Har du tabt dig?
Jeg vidste intet om strafferet.
Jeg lærte om forskellene inden for retssystemet.
Er det muligt at domfælde in absentia i Irland?
Det franske system er meget anderledes.
Det er meget anderledes, og det kan ikke siges nok.
I Irland, som er baseret på det britiske retssystem,
skal du bevise skyld ud over enhver rimelig tvivl,
og i Frankrig gælder un faisceau de preuves,
en buket af beviser.
Efter injuriesagen i 2003
har vi alle vidneudsagnene. For første gang har vi alt.
Og det var starten på den juridiske kamp i Frankrig
for sandhed og retfærdighed for Sophie.
Alle, som kendte min mor, vidste, at hun var en fighter,
og jeg vil prøve at være en fighter.
En ting står klart.
Bailey vil ikke undslippe retfærdighed i hele sit liv.
Vi stiftede foreningen i september 2007,
og den franske efterforskning begyndte i 2008.
Det, jeg har lært efter 24 år med den her sag,
er, at hver gang, du tror, den er slut,
så sker der noget, der vil overraske dig.
Der skete en udvikling, som tog Irland og Frankrig med storm.
Jeg ved, det ikke var Ian Bailey.
-Er du helt sikker? -Fuldkommen.
Marie Farrell trak sine udsagn tilbage.
Det var bullshit, og jeg ville gerne trække dem tilbage.
Hovedvidnet havde pludselig fjernet sig selv fra sagen for bestandigt.
Marie Farrell vendte hele efterforskningen på hovedet.
Hun var med en, der ikke var hendes mand.
Hvis det kom frem, troede jeg, mit liv var ødelagt,
fordi jeg tænkte, mit ægteskab var forbi, selvom jeg ikke havde en affære.
Hun var kompromitteret
og siger nu, at politiet tvang hende til falsk at angive deres hovedmistænkte.
De sagde, de tog sig af det,
og jeg ikke ville komme i retten, og at de bare skulle bruge det internt.
"DET ER HAM."
Under injuriesagen troede jeg på hende.
Hun gav beviser og var troværdig.
Da hun trak sine udsagn tilbage, troede jeg hende. Hun var igen troværdig.
Jeg sagde, jeg trak dem tilbage,
og jeg græd og sagde: "Det er slut. Jeg trækker alt tilbage.
Jeg vil ikke have del i det. Jeg kan ikke mere."
Nu… Jeg ved ikke…
Hun holdt fast i sin historie i ti år,
som jeg mente var korrekt.
Hvorfor ændrede hun den?
Hvad tror du?
Jeg siger sandheden nu.
Hvorfor ville jeg sætte mig selv i rampelyset sådan her,
hvis jeg ikke gjorde?
Måske gør du det, hvis Ian Bailey truer dig
eller intimiderer dig, som beviserne hidtil viser,
og som kom fra din mund… at du måske er bange for ham,
og du får ham væk sådan her.
Nej, Ian Bailey har ikke intimideret mig på nogen måde.
Vores familie fortryder, at vi ikke stoppede det pres,
Bailey lagde på Marie Farrell.
I mange år boede hun i den samme by som Bailey, Schull,
og hun blev sat under enormt pres.
Sagen svingede nu, og Ian Bailey fik momentum.
Bailey var begejstret.
Som han sagde: "Velkommen til den gode side."
Nu havde de et vidne på deres side, som påstod, at Garda var korrupt.
Hr. Bailey sagde altid, at den behandling, han modtog
af det irske politi, var korrupt.
Var efterforskningen korrupt,
med hensigten at fabrikere beviser mod en uskyldig person?
Jeg vil hævde, at det mere skyldtes inkompetence
frem for noget overlagt eller ondsindet.
Beklageligvis skyldes hele den fiasko,
den måde betjentene håndterede det her på fra begyndelsen.
Store fejl lige fra begyndelsen,
lige fra åstedet, som ikke blev holdt ryddet.
Folk gik over det hele.
Beviser er forsvundet. Der mangler en port.
En stor port med blod på fra en gård forsvandt fra efterforskningen.
Hvordan i himlens navn kan sådan noget forsvinde?
Hvorfor stod folk ikke på række
efter Marie Farrell identificerede ham som personen ved broen?
Det var et aspekt,
som Garda privat ville sige, de fejlede omkring.
Som andre politistyrker er vi ikke perfekte.
Jeg siger ikke, vi ikke begik fejl, men der var ingen…
Det vil jeg altid hævde. Der var ingen korruption.
Vi narrede ikke folk. Det var rede og ærligt arbejde.
Ingen vil vist pege på efterforskningen som en perfekt skabelon.
Men fordi der blev begået fejl,
betyder det så automatisk, at han er uskyldig?
Der gik seks måneder, et år, så to, tre, fire år,
og du tænker: "Hvorfor i alverden sker der ikke noget?"
Jeg forstår bare ikke, hvorfor DPP ikke retsforfulgte ham.
15 ÅR EFTER MORDET PÅ SOPHIE
Nyligt afdækkede filer er begyndt at komme frem.
For ti år siden sagde DPP, at en retsforfølgelse ikke var berettiget.
I 2011 fandt vi ud af, at DPP konkluderede,
at beviserne ikke var nok til at retsforfølge Ian Bailey.
Dokumenterne indeholdt Eamonn Barnes' mening,
som var direktøren og besluttede ikke at retsforfølge hr. Bailey.
Han mente ikke, at beviserne i sagen kunne føre til retsforfølgelse af hr. Bailey.
Hr. Barnes sagde, at efterforskningen var mangelfuld og forudindtaget
mod hr. Bailey.
DPP mente, at der var tvivlsomme metoder,
som blev brugt af Garda i efterforskningen.
Jeg var meget skuffet over mange ting.
Jeg er en betjent. Mit job er at samle de beviser, vi har,
og give det til DPP.
Det er dem, der tager beslutningerne. Vi skal ikke diskutere med dem,
selvom du måske ser ting og tænker: "Hvordan kan han ignorere det?"
BARE EN SORT JOKE
I næsten alle sager,
hvor et vidne giver en anden forklaring end Ian,
så tror DPP mere på Ians version.
Han diskuterede med samtlige vidner i forhold til deres troværdighed.
Folk som Shelley-parret, Malachi Reed…
Han tvivler på dem, fordi de ikke sagde det med det samme,
og så er de ikke pålidelige.
For eksempel sagde Malachi Reed på 14 ikke til sin mor, hvornår han kom hjem.
Han ventede til dagen efter, så DPP tilsidesatte hans udsagn.
Ganske almindelige vidner, som ingen grund havde til at lyve.
Hans fortolkning af Ian Baileys tidligere opførsel…
Hvordan kan man sige, det er sarkasme, når du kun har det på skrift?
Noget af det mest chokerende var,
at der stod: "Ja, Bailey havde været meget voldelig mod kvinder,
men beklageligvis sker det hele tiden."
De undskyldte det og sagde, at hans voldshistorie mod kvinder
ikke var relevant for sagen, hvor en kvinde blev tæsket.
Rapportens konklusion er:
"Vi mener ikke, der er nok til at retsforfølge ham."
James Hamilton sagde, der ikke var nok beviser
mod Ian Bailey for mordet på Sophie Toscan du Plantier.
Efterforskere kan handle på mistanke, men DPP må handle på beviser.
Sophie Toscan du Plantiers familie
har grundlagt en forening for at lægge pres på myndighederne
i Irland og Frankrig.
Det førte til, at Garda-kommissæren
og justitsministeren udleverede Garda-filen
om Madame Toscan du Plantiers mord
til en dommer i Paris,
som selv efterforskede sagen under fransk lov.
Når en fransk borger myrdes i udlandet,
har Frankrig retten til selv at foretage en efterforskning
og derefter retsforfølge den mistænkte.
Jeg tror og håber på, at der vil ske retsforfølgelse i sagen.
Det arbejder vi hen imod.
Det var den franske familie,
som blev ved at banke på hos den franske regering.
"Få det irske retssystem til at ordne det her. Få sat nogen for retten."
Jeg har et usb-stik med alle de vigtige dokumenter.
Den franske fil.
Jeg har sympati for familien, men jeg kan bare ikke forstå,
hvorfor de er så overbevist af beviserne, vi samlede ind herovre.
De er tvivlsomme.
Der var en sammensværgelse for at fordreje retfærdighed
og få Marie Farrell til at lyve for politiet.
Så jeg kæmpede i retten for at rense mit navn.
NOVEMBER 2014 18 ÅR EFTER MORDET PÅ SOPHIE
Her i Irlands riviera gør de sig klar til flere afsløringer.
Ian Bailey sagsøger staten
og hævder, han blev fejlagtigt anklaget som mistænkt for mordet.
Bailey hev os i retten.
Sandheden kommer altid ud til sidst. Der går måske længe, men det vil ske.
Juryen fik fortalt, at nogle Garda ville indblande Ian Bailey
i mordet på Sophie Toscan du Plantier
og anklage ham for noget, han ikke havde gjort.
Det så ud, som om Ian Bailey ville vinde sagen.
Marie Farrell sagde, hun kom uden trussel eller tilskyndelse
og under ed til at fortælle sandheden.
Da Marie Farrell kom op til vidneskranken,
blev hun set som stjernevidnet.
Marie Farrells tur i vidneskranken var dramatisk.
Men forsvareren sagde,
at hendes udsagn ikke var troværdige på mange områder.
Så drejede det sig om manden, hun var sammen med
den nat, hvor hun så Bailey ved Kealfadda-broen.
Marie Farrell har ikke afsløret identiteten på manden, hun var med
den 23. december 1996. I vidneskranken i dag
nægtede hun stadig at nævne navnet på manden.
"Det vil jeg ikke."
Han pressede på, og så siger hun:
"Det er dødssygt. Det er om mit personlige forhold.
Jeg finder mig ikke i mere."
Hun tog sin håndtaske og jakke, forlod skranken og gik ud af retten,
til Bailey og hans holds rædsel.
Marie Farrells udvandring var spektakulær.
RTE's kameramand var vaks.
Han spænede om foran bygningen og fangede hende på vej ud.
Buttimer måtte få hende tilbage.
Dommeren advarede hende. "Det bliver din sidste udvandring."
Så sagde han:
"Du skal sige navnet på manden.
Denne retssag har ingen hemmeligheder. Navngiv ham."
Hun nævnte en mand. Endnu en løgn.
Hun havde lige løjet til retten under ed.
Advokater for Garda og staten sagde, Marie Farrells historie var så ujævn,
at hun ikke var troværdig.
Den stakkels kvinde løj konstant.
Hun vidste ikke, hvad hun sagde. Hun vrøvlede bare.
Det kritiske vidne for Ian er Marie Farrell.
Hun var den vigtigste for ham, og hendes troværdighed var væk,
og derefter var det hårdt, og han tabte.
Ian Bailey forlod retten efter at have tabt en langtrukken kamp
og skal nu betale en millionerstatning.
Jeg kan ikke sige noget lige nu.
Sagen var den, som jeg ser det, at hun kom til os.
Vi ledte ikke efter hende, og det er en meget vigtig faktor.
Jeg husker hende godt.
Jeg husker faktisk, at Sophie sad her i baren.
Altid meget fåmælt, og hun sad der roligt.
Hun generede ingen.
Nu bragte du minderne tilbage.
24 år er altså lang tid.
PUBEJER
Og hukommelsen svigter lidt, og det er svært at huske alle detaljer.
Der var en injuriesag og andre retssager for andre ting,
og det hed Bailey-sagen sidenhen,
og nu synes jeg, fokus skal være på Sophie igen,
det uskyldige offer for en forfærdelig gerning.
Og der var mange spørgsmål, som ikke blev ordentligt besvaret.
Alle ledte efter den afgørende ledetråd.
KUNSTNER OG BEBOER I SCHULL
Hvis bare vi kunne finde svaret, så alt var okay igen.
Der var mange lokale netværk, hvor…
Det er som at samle et puslespil.
Vi prøvede alle at finde rundt i alle de små bidder af information,
som alle prøvede at samle til et slags narrativ,
som konstant faldt fra hinanden.
Der var gode grunde til, hvorfor Garda ikke fik udsagn
før uger, måneder eller år senere.
De indså ikke vigtigheden af, hvad person vidste.
CALIFORNIEN USA
Jeg husker frustrationen ved Garda-afhøringen
årevis efter mordet.
Jeg var personen i mistænktes hus dagen efter, mordet fandt sted.
Og det var noget, jeg aldrig kunne fjerne fra hukommelsen.
Da jeg var 20, forlod jeg Italien
og flyttede til Irland, hvor jeg mødte Ginny Thomas.
Hun var åben angående sin familie, sin mor, Jules,
og sin berygtede kæreste, Ian.
Jeg blev faktisk hos dem til jul.
Jeg husker busturen fra Cork til West Cork,
hvor jeg hørte om mordet.
Da jeg nåede frem, husker jeg, at det var lidt mærkeligt.
Jeg husker, at Ian dækkede sagen, eftersom han var journalist.
Han var en stor fyr med stor personlighed,
og jeg husker, at jeg så kradsemærker på hans arme.
De var tydelige,
og jeg tror ikke, at de blev forårsaget af et juletræ
eller fra at slagte en kalkun.
Jeg granskede ham jo ikke,
men jeg kan med sikkerhed sige,
at måske var det nogle torne, som forårsagede mærkerne.
Jeg husker, at jeg tog et brusebad.
Der stod en stor spand i kabinen.
Der lå en sort, gennemblødt frakke i den.
Tungt materiale.
Det var vist Ians frakke.
Jeg vil mene, det er usædvanligt,
at du vasker et stort stykke tøj, som er svært at tørre
midt om vinteren, men…
Det er vigtigt, og jeg husker tydeligt, at det var usædvanligt.
Der er et stort antal spørgsmål angående sagen,
som han aldrig har svaret fyldestgørende på.
Der er så mange modsigelser mellem hans version
og vidnerne, som afgav forklaringer til Garda.
Kendte han for eksempel Sophie?
Kendte du til denne kvinde?
Havde I mødtes? Var du bekendt med hende? Havde du set hende?
Jeg havde aldrig mødte hende. Jeg havde aldrig talt med hende.
Kendte du Sophie Toscan du Plantier?
Nej, for jeg havde aldrig mødt hende, men jeg så hende én gang.
Vidste du…
Jeg mødte eller talte aldrig med hende.
Jeg så hende én gang, da en nabo nævnte hende.
Da Sophie døde, var det et stort chok.
Derfor lukkede jeg alle dørene.
Jeg læste og lyttede ikke, og jeg så ikke noget.
Jeg ville ikke vide noget.
Hukommelsen vendte kun tilbage, fordi vi lavede foreningen,
så det var lang tid efter.
Det er en sær ting ved hukommelsen.
"En mand, som skrev digte" kom tilbage til min hukommelse.
Det var vel den første nat, hun var i Irland.
Hun ringede til mig et par dage før min fødselsdag,
og vi talte om alt og intet,
om hendes liv, hendes mand, hendes arbejde, hvad hun lavede den dag.
På et tidspunkt, hvor hun fortalte mig om sit arbejde,
talte hun om den her mand.
Manden ville gerne mødes med hende og tale om et projekt om poesi,
og hun synes, han var underlig og en lidt bekymrende person.
Jeg sagde: "Mød ham ikke alene. Mød ham et offentligt sted."
Han sagde, han aldrig mødte hende. Der er mange personer,
mindst otte andre personer,
som modsiger Ian, når han siger, at han ikke kender hende.
PARIS FRANKRIG
Det vigtigste af alle vidner er nok Guy Girard,
en filmproducer, som arbejdede med Sophie og talte med hende før hun rejste,
og hun nævnte igen,
at hun skulle møde en mand, der var forfatter og boede i Schull.
Denne historie påvirkede mig ekstremt meget.
GUY GIRARDS STEMME
Den påvirkede mig dybt.
Det var aftenen, inden hun tog af sted.
Jeg troede, hun talte om en Breton-instruktør
med et navn, der lød som hans.
Så jeg sagde: "Ja, ham kender jeg. Jeg har set hans film."
Hun sagde: "Nej, det er umuligt. Eoin Bailey er min nabo i Cork."
Hun sagde, han tjente til livet som forfatter,
altså som journalist eller poet,
og han var interesseret i historier om vold i hjemmet.
Sophie kendte Bailey. Bailey kendte Sophie.
Det andet element er Baileys tilståelser.
Baileys tilståelse til Malachi Reed, til andre personer,
"Jeg gjorde det."
Det tredje element er Baileys bevægelser ved natten for mordet.
Han sagde selv, at han gik ud den nat.
Så Bailey havde intet alibi.
Den anden pointe er selvfølgelig ridserne og mærket på panden.
Alt det er en del af faisceau de preuves.
Franskmændene siger, det er del af den buket af beviser.
Når alt samles, er beviserne ret tydelige.
Vi nåede en situation,
hvor franskmændene ville gå videre med en retssag mod Ian Bailey in absentia.
Vi fik en retssag, vi havde ventet på i 22, 23 år.
MAJ 2019 22 ÅR EFTER MORDET PÅ SOPHIE
I morgen i Paris, over 1.000 kilometer væk,
vil Ian Bailey blive retsforfulgt in absentia under fransk lov.
Juridisk set er det hidtil uset inden for fransk-irske relationer.
Lige før retssagen ville jeg rejse til min onkel, Bertrand, i Irland,
for at forklare, hvad der foregik i lokalsamfundet.
Og hvorfor det var vigtigt for dem,
at jeg kæmpede for retfærdighed, for min mor,
og for at rense deres lands navn.
Jeg læste en tekst højt i kirken.
"Kære venner, kære familier, kære irere,
om et par dage vil retssagen for manden, der anklages for mordet på min mor,
endelig begynde."
"Retssagen omhandler en forbrydelse,
som ikke passer med, hvad Irland i virkeligheden er."
"Den omhandler en forbrydelse, som du og jeg ikke fortjente."
Jeg har kæmpet som en hund i årevis.
Jeg har lidt i mange år.
Min overbevisning de sidste 15 år,
er, at alt peger mod Bailey.
Alt har vist, at det er Bailey.
Der er ingen tvivl.
Pierre-Louis Baudey-Vignaud ankommer til retten i Paris,
hvor manden anklaget for drabet på hans mor skal i retten in absentia.
Der er ingen jury.
Sagen afgøres i stedet af tre dommere.
Jeg synes, det er bizart.
Jeg talte med Frank Buttimer forinden,
og jeg sagde: "Sender du nogen af sted?"
"Hvorfor skulle jeg? Han dømmes skyldig."
Advokaten, der har repræsenteret Ian Bailey
i størstedelen af de 23 år siden mordet blev begået,
har afvist retssagen som ugyldig.
Nej, han anerkender ikke, at retssagen er gyldig eller retfærdig.
Han kommer ikke. Han bliver ikke repræsenteret.
Jeg vil ikke give slip på det.
Jeg lader ham ikke være.
Mere end 30 vidner er indkaldt til retssagen.
Jeg kom til retten, og jeg blev adspurgt som et vidne.
Det var hårdt at komme igennem, meget intimiderende.
Jeg måtte sige, at Sophie havde talt om denne mand.
Det var det vigtige.
Det hele var skræmmende, men det var det rigtige at gøre.
Jeg kan kun gøre min lille del,
og hvis alle de dele samles,
så kan det gøre en forskel.
Min afhøring var en vigtig faktor.
Hvilket gjorde…
…at jeg følte, jeg gjorde det rette
ved endelig at tale om det og være åben omkring det.
Mit vidneudsagn, sammen med alle de andre vidneudsagn,
var nyttige for at få en afgørelse.
Det var nervepirrende, men jeg ville sige det, jeg holdt inde i 23 år.
En afslutning. Det er alt, jeg ønsker. Det er det, vi alle ønsker.
De havde med i tankerne, at Marie Farrells vidneudsagn var troværdigt,
selvom hun trak det tilbage.
Antagelsen i Frankrig var, at det første vidneudsagn
nok var det sandfærdige.
For første gang var det folk udefra, som fældede dom.
Alt, vi forestillede os, alle vores hypoteser,
blev lagt frem af dommerne, som er objektive og professionelle.
Dommen på sidstedagen var det mest dramatiske.
Efter 22 års ventetid,
22 års lidelse, 22 år med spørgsmål,
har dommerne dømt Ian Bailey,
som dræbte min mor for over 22 år siden, til 25 år i fængsel.
Hr. Bailey var skyldig.
Det står klart. Han dræbte hende.
Dommeren sagde det.
Faren Georges forlod retten kort efter, Ian Bailey blev dømt in absentia
og dømt til 25 års fængsel for mordet på hans datter.
Det var et følelsesladet øjeblik, især for familien.
Det er en dom. Det er den første dom,
og jeg kan ikke se, hvordan Irland kan afvise udlevering.
Nu må retfærdigheden ske fyldest.
Den europæiske arrestordre, hvor der står, at jeg er…
…skyldig i…
…forsætligt drab og groft overfald og vold…
…mod madame Toscan du Plantier.
Nu er jeg blevet anklaget for mord uden nogensinde at have talt med franskmændene.
Det er ikke forbi. Jeg vil følge op på sagen.
Selv hvis de udleverer mig,
og jeg ender med at rådne op i et fransk fængsel,
så har de blot opnået at dømme en uskyldig mand
for noget, han ikke gjorde.
OKTOBER 2020 24 ÅR EFTER MORDET
For få timer siden tikkede nyheden ind,
at Landsretten afgjorde, at Ian Bailey ikke kan udleveres til Frankrig
og afsone en dom på 25 års fængsel.
Hvad sker der så nu?
Jeg ved det ikke.
Hvis Bailey glider uden om nettet,
så forsikrer jeg jer om, at nettet vil fange Bailey.
Han blev dømt i Frankrig. Jeg forstår ikke,
hvordan han kan gå frit rundt i Irland.
Kan du forklare for mig, hvorfor den mand er fri?
Jeg skriver et digt, som jeg gerne vil kunne udenad.
Hvis jeg skriver det ned igen og igen og oplæser det…
Så er den der til sidst.
Han ældes.
Han sænker farten. Han tænker over meget.
Han har haft sagen med sig de sidste 20 år.
Og det har han uanset, om han er uskyldig eller ej.
Hvis han er uskyldig,
så er han nærmest blevet forfulgt i de sidste 23 år.
Hans liv kan ikke være normalt. Han ved, folk undgår ham.
Han ved, folk ikke taler med ham. Det er forkert.
Jeg mener, han er blevet dømt på personlighed.
Andre steder i Irland ville naboerne måske have været efter ham,
så han var nødt til at flytte,
men det, at han stadig er der,
indikerer, hvor tolerante hans naboer var, selv efter mordet.
Men det er et stort traume for lokalsamfundet.
Jeg tager sjældent på markeder af åbenlyse grunde.
Og nu er det 20 år siden.
Jeg skriver bare et nyt digt.
Det føles ikke rigtigt, at denne person kan forårsage så meget smerte
og bare…
…leve sit liv i fred og ro.
Jeg skrev det i sidste uge, og det er andet udkast.
Jeg troede, jeg havde styr på det At jeg havde set det hele
Men noget underligt skete
Og håndtaget faldt af døren…
Jeg har set Bailey mindst to gange.
Han genkendte mig en gang.
Han har overbevist sig selv om historien, men…
Jeg har ingen sympati for ham. Ingen.
Bare følelsen af at have set et tomrum.
Intetheden.
Jeg har aldrig glemt det, for der står noget i aviserne hver dag.
Der er retssager. Der er appeller.
Det bliver en del af dit liv.
Men jeg har ondt af hendes far og mor.
Hvordan har de haft det, siden det skete? Hun var deres stolthed og glæde.
Alt det, de levede for.
Det, der generer mig, er, at han ikke har tilstået.
Men ville du føle, det var retfærdighed, selvom han tilstod?
Marguerite er overbevist om, det er ham.
Men ville det give sindsro?
Du opnår ikke retfærdighed, når din datter er død.
Nej.
Huset i Irland er det eneste sted,
jeg ville tage hen med min mor, og som jeg stadig gør i dag.
Som at besøge hende.
Det er, som at være hos hende hver gang.
Mor er meget til stede i huset.
Se de hvide hagl.
Hun er meget til stede.
Ian Bailey har fastholdt,
at han ikke var indblandet i Sophies mord.
I sine seneste udtalelser har Jules Thomas bakket op om ham.
I april 2021 sagde hun, hun var separeret fra Bailey.
Under fransk lov er Ian Bailey dømt for mord,
men vil få en ny retssag ved udlevering.
De irske domstole har afvist flere udleveringsforsøg.
De anerkender ikke den franske domfældelse.
Tekster af: Niels M. R. Jensen