EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Sophie er hovedpersonen i denne historien.
Men på 23 år
har mange glemt hvem søsteren min var.
Mye kriminallitteratur skildrer voldelige drap på kvinner.
Uhyggelige omslag på gammeldagse detektivhistorier.
Sophie du Plantier var veldig vakker.
Men hun hadde mye mer å tilby.
Han var enestående, omtenksom, en romantisk poet.
For henne var West Cork et sted for å reflektere,
skrive og lese.
Hun elsket irsk poesi.
Jeg så henne for meg i ulltøy mens hun drakk te og leste.
Gløden fra Fastnet-fyret utenfor.
Vi har et ønske om å forstå mysteriet som ligger bak denne grusomme historien.
MORDET I WEST CORK
Her er en linje fra et av diktene mine.
"At mange andre kapitler er usagt før historien er over."
FEBRUAR 1997 SJU UKER ETTER DRAPET
Ian Bailey, som hadde fulgt historien for lokalavisen,
har blitt avhørt om drapet og løslatt.
Det som skjer videre, er opp til påtalemyndigheten.
Vi må avvente direktørens avgjørelse.
Du sier at du ikke drepte Sophie du Plantier eller var innblandet?
Jeg drepte henne ikke. Jeg vet ingenting. Jeg er uskyldig.
Jeg var sjokkert, og Jules var sjokkert.
Det var nok posttraumatisk stress.
Uken rett etter og uken etter det, kom det mange historier fra pressen.
Alle her hadde sine historier og hendelser,
og absolutt alle snakket om det
Det ble merkeligere og merkeligere.
DEN IAN JEG KJENTE
Ian Baileys hobby var å ødelegge religiøse artefakter.
Gardaí spurte om det var sant at han hadde blitt sett i regnet en kveld
med bare undertøy og hatt.
Hun hadde hørt rykter om at han ulte mot månen
med det han kalte "Mr. Baileys tenkepinne."
Folk så ham løpe ute i bare buksa.
Bailey ropte og jamret utenfor huset.
Dette var en måned etter drapet, men det var fullmåne.
Han sa at han kommuniserte med månen.
Ordet "månesyke" kommer derfra.
Han ulte mot månen med staven sin… Alt dette skjedde.
Jeg antar at historien er sann.
Jeg kjenner folk som sverger på at dette skjedde.
Det var mange latterlige anklager og antydninger.
Noen sa at jeg ulte mot månen.
Ved fullmåne sa de: "Bailey blir helt gal.
Han har en magisk stav også."
Jeg hadde visstnok en magisk stav som jeg brukte til trolldommer og sånt.
Det er mange rykter og feilinformasjon. Og hvem står bak?
Jeg fortalte ham som en venn hva folket sa om ham.
Jeg dro dit og banket på døra. Han slapp meg inn.
Han hadde alkohol og mat overalt.
Han sa: "Vil du ha cider?" Jeg sa: "Jeg er på jobb."
Det var greit helt til jeg sa hva folk sa, at han ulte mot månen og sånn.
Han fikk fullstendig sammenbrudd,
og han flyttet på seg, knoklene ble hvite og ansiktet forandret seg.
Han tok tak i greia bak seg, og var forbløffet.
Han sa: "Din jævel." Jeg sa: "Hva?"
"Du så henne på Spar dagen før hun ble drept.
Du ville ha sex med henne."
Han sa: "Da du dro til henne kl. 02.00, stakk hun av, for du skremte henne."
"Du løp etter, kastet noe på hodet hennes, og innså at du gikk for langt."
"Hvor kom det fra?"
Det føltes som han sa hva han hadde gjort.
Jeg var redd da jeg dro.
Jeg hadde sittet med en farlig mann, og jeg var redd.
Føltes det som han tilsto da han fortalte historien?
Ja, absolutt, siden han også tilsto til mange andre.
Senere fant vi ut
at han hadde tilstått til mange i landsbyen.
En kveld,
på nyttårsaften, var et lokalt par, Richie og Rosie Shelley,
på en lokal pub i Schull,
og de snakket med Ian Bailey og Jules Thomas.
De inviterte dem hjem etterpå.
Ian begynte å prate om drapet,
og han ble emosjonell og begynte å gråte.
Han pleide å bli rar tidlig på morgenen etter han drakk.
Han gråt og glemte Richie Shelley,
og sa: "Jeg gjorde det. Jeg fikk for langt."
De løp skrikende fra huset.
De stakk av.
Andre synske vil si
at nå du vil si noe, sier du det.
En tysk venn hadde en fest.
Ian var på festen, sammen med mange andre.
Vi var tilfeldigvis sammen.
I min verden finnes det ingen sammentreff.
Ting skjer av en grunn.
Jeg sa til ham: "Du drepte kvinnen."
Hun ville konfrontere ham.
Han så meg rett i øynene,
og han sa at han ville ikke at noen skulle bli innblandet.
Det var det han sa.
Jeg kjente Jules før Ian.
Hun var naboen min.
Hun hadde tre døtre, og så dukket Ian opp
noen år senere.
I det samfunnet er du vant til å gi folk skyss, fordi det går ikke buss.
Jentene trengte skyss fra Lowertown.
Ofte kjørte jeg dem helt hjem.
Hvis de skulle hente jentene, kjørte de ofte Malachi,
min eldste sønn. Malachi var bare 14 år den gangen.
Han hadde vært hos en venn etter skolen. Han så Ian utenfor Courtyard,
og han kjørte ham hjem.
Ian var stresset,
og jeg tror han hadde drukket.
Malachi spurte hvordan det gikk på jobben.
Da snudde han seg og sa:
"Jeg knuste hjernen hennes med en stein."
Han bare sa det. Det ble stille,
og Malachi ville bare hjem så fort som mulig.
Han sa ikke stort den dagen. Han ville ikke havne i trøbbel
fordi han hadde sittet på med en som var full.
Dagen etter sa han hva som hadde skjedd. Da sa jeg:
"Dette er for stort til at vi kan ta en avgjørelse om det."
Vi forklarte oss.
Gardaí ville sagt at det var en kritisk utvikling i etterforskningen.
Som resten av samfunnet,
visste vi ikke alle bevisene politiet hadde på den tiden.
Jeg visste bare hva som skjedde i min egen familie.
Du må forstå at i den delen av landet, og i store deler av Irland,
snakket ikke folk. Man sa ingenting.
Kanskje vet du noe, men du sier ingenting. Det raker ikke deg.
Bevisene kom stykkevis
fra lokale som var modige nok til å si det til lokale betjenter.
Malachi var forvirret og redd.
Det varte i mange år.
Jeg vet ikke om andre gjør det,
men jeg bruker både sarkasme og ironi av og til, og det var så latterlig.
Han kalte det "svart humor".
Irlands befolkning rundt fem millioner på den tiden,
og av de fem millionene,
var det bare én mann som snakket om å drepe henne.
Hvordan forklarer man,
når en person gråter og klemmer en person
og innrømmer et drap, at det er svart humor?
Ingen av de han innrømte det til, tolket det på den måten.
23. DESEMBER 1997 ET ÅR ETTER DRAPET
Kl. 09.00 om vinteren.
Det er fortsatt mørkt på Mizen Head-halvøya.
Georges og Marguerite Bouniol, Sophies foreldre,
ville dele en gudstjeneste med lokale fra denne delen av Irland,
som hun elsket så høyt.
I noen dager har lyset stått på i huset som har stått tomt så lenge,
hvor, for nøyaktig ett år siden i dag,
Sophie Toscan du Plantiers lik ble funnet.
Jeg ble beskyttet etter mamma døde.
Jeg traff verken det franske eller irske politiet.
Jeg traff ingen journalister.
SOPHIES SØNN
Jeg var langt unna alt.
Jeg var en liten gutt, et offer.
I dager, uker, måneder,
sa politiet at slutten nærmet seg.
Den lå rundt hjørnet.
Garda sluttet aldri å legge til ting i saksmappen,
men vi visste ikke stort om det.
Vi var fortsatt svært emosjonelle.
Jeg og vi tror at rettferdigheten vil seire,
men av og til føles det håpløst.
I begynnelsen av januar sa Garda til familien igjen
at saken snart ville bli løst.
27. JANUAR I 1998 13 MÅNEDER ETTER DRAPET
God ettermiddag. Her er dagens hovedsaker.
En mann er arrestert i West Cork for drapet på Sophie du Plantier.
Et år etter første pågripelse, ble jeg pågrepet igjen.
Han hadde sagt at det var ham.
Ikke bli overrasket om du blir pågrepet.
De sa: "Vi er spesialetterforskere fra National Criminal Investigation Bureau,"
og de var elitegruppen blant Gardas etterforskere.
-Hva har skjedd? -Jeg vet ikke.
Ifølge irsk lov har du to anholdelsesperioder,
begge på 12 timer.
Gardaí får ingen tredje mulighet til å avhøre en mistenkt.
Riksadvokaten undersøker fortsatt en mappe på drapet.
Riksadvokaten vurderer Garda-etterforskninger
og avgjør om Gardaí har samlet nok beviser til å underbygge en tiltale.
Han holdes under paragraf fire i straffeloven,
og kan holdes i opptil 12 timer.
Jeg snakket med Jules da jeg kom den morgenen.
KORRESPONDENT I IRLAND
Jeg dro hjem til dem, fordi vi var venner.
Jeg spurte henne: "Tror du Ian er skyldig?"
Hun sa: "Jeg vet ikke."
Gardaí avhører en mann
i forbindelse med drapet på Sophie Toscan du Plantier.
Det var særlig to betjenter som sa: "Nå tar vi en pause."
Jeg sa: "Jeg vil ikke ha pause."
"Vi trenger en pause fra deg."
Jeg tror de ville ha en tilståelse fra Ian Bailey.
Noen ringte meg og sa:
"I kveld vil jeg ha gode nyheter til deg."
Det kom ingen gode nyheter den kvelden.
Riksadvokaten sa nei.
Han ble løslatt igjen.
De fikk ingen tilståelse, og bevisene var fortsatt indisiebeviser.
Alle var målløse.
Det var vanskelig for foreldrene mine.
Familien til offeret finnes ikke i Irland.
Garda leder etterforskningen,
og gir deretter saken
til riksadvokaten, kalt DPP.
Det skjer ikke mer her, så jeg ber dere om å dra fredelig herfra.
Er det greit?
Og hva gjør han? Han leser gjennom saksdokumentene,
og han bestemmer om det er nok til en tiltale.
Har de ikke nok beviser,
tar han ikke ut tiltale.
Unnskyld at jeg sier det,
men Bailey hadde balletak på Irland.
Etter pågripelsen
underholdt Ian Bailey pressen
ved å invitere dem hjem til seg.
Med partneren svarte han på spørsmål og hevdet sin uskyld.
Han snakket med pressen.
Han var i en svært synlig dialog med dem.
Vi vet ikke hvem som tjener på alle løgnene om oss.
Politiet har prøvd å peke meg ut som morderen,
og også partneren min, Jules.
Vi er ikke innblandet.
Det er svakheten i personligheten hans.
Han ønsker oppmerksomhet.
Drapet skjedde i desember i 1996.
Han ble arrestert i 1997 og 1998.
Ting hadde roet seg ned. Etterforskningen pågikk ennå.
For verden så det ut som ingenting hadde skjedd på årevis.
Plutselig kom fokuset tilbake.
Ian Bailey hevder at livet ble ødelagt av artikler om Sophie Toscan…
Bailey sa at avisene hadde svertet ham ved å peke ham ut som morderen.
Av og til sto det en brutal og belastende sak i en av avisene.
Noen betjenter lekket historier til kontaktene sine,
og jeg bestemte meg for å rettsforfølge det.
Han har gått til injuriesøksmål for å renvaske navnet sitt.
7. DESEMBER I 2003 SJU ÅR ETTER DRAPET
I dag startet Ian Baileys injuriesøksmål
mot sju irske og britiske aviser, som en reaksjon på dekningen av saken,
i retten i Cork.
Advokaten sa at i nesten sju år
ble Mr. Bailey stilt for retten av en tendensiøs presse
som forsøkte å demonisere klienten hans.
Da søkte avisene om å få tilgang til Garda-mappen, og det fikk de.
Det skulle vise seg å bli svært viktig.
De stevnet vitner som hadde snakket med Gardaí.
Folk som ikke ville være der, ble kalt inn til retten.
Jeg så på nyhetene fra RTÉ og så vitnene fra Schull,
som sto utenfor tinghuset og prøvde å unngå kameraene,
fordi ingen ville være på TV.
Alle var interesserte i saken, fordi det var en del av historien vår.
Vi fant ut mye om saken og om etterforskningen.
Det var første gangen folket fikk høre detaljene
i Gardas sak mot Ian Bailey.
Bevisføringen i retten kan fortsette til slutten av uka.
Vi fikk et inntrykk av saken Gardaí hadde bygd,
og det var kun indisiebevis, men de var svært detaljerte.
Vi hadde ikke hatt tilgang til den irske mappen.
Det utrolige var at alle vitnene som hadde blitt intervjuet
sto frem under rettssaken for å si det samme.
Det var ikke de som løy.
Før visste vi ikke hvorfor Bailey var mistenkt,
men nå tenkte vi: "Vent litt. Det er derfor de peker mot ham."
Selv om Ian Bailey stevnet avisene,
ble det forvandlet til en drapsrettssak.
Bill Fuller sa at Mr. Bailey hadde sagt:
"Hun skrek og løp, og det vekket noe i deg.
Du måtte drepe henne."
Ifølge Fuller prøvde Bailey å tilstå…
Malachi Reed hevder at Ian Bailey svarte:
"Det var greit til jeg knuste hodet hennes med en stein."
Han la armen rundt Richard Shelley og sa: "Det var meg. Jeg gikk for langt."
Pussig nok så han ikke for seg at dette kunne gå galt.
Bailey ble overmodig, noe som skjedde ofte,
og trodde han skulle tjene en formue på pressen.
Et av de mer interessante bevisene som dukket opp under injuriesaken
omhandlet Kealfadda Bridge, rundt 1,6 km fra Sophies hus.
En butikkeier fra Schull sa til retten at hun så Ian Bailey her
klokken 03.00 natten Sophie ble drept.
For Garda var Marie Farrell viktig, fordi hun hadde sett Ian utenfor hjemmet
og i nærheten av Sophies hus.
Marie Farrell sa til Gardaí at hun så en mann
som hun identifiserte som Ian Bailey på Kealfadda Bridge,
omtrent 1,6 km fra Sophies feriehus.
Marie Farrell er en sentral person,
fordi hun så Bailey…
SOPHIES FETTER
…på Kealfadda Bridge på drapsnatten.
Hun var et sentralt vitne.
Er du 100 % sikker på at det var Ian Bailey på broen?
Hundre og ti prosent.
Bailey bekreftet det da han kom inn på butikken,
for han sa: "Jeg vet at du så meg på broen."
Hun var svært troverdig.
Svært fast, bestemt og tydelig med det hun sa.
Hun var også tydelig på at hun hadde blitt truet av Ian etterpå.
Marie Farrell sa til retten at Ian Bailey prøvde å true henne
til å trekke tilbake forklaringen sin.
Han sa at han visste ting om henne, og ba henne om å endre forklaringen.
Hun leverte inn flere klager til Gardaí
knyttet til trakasseringen og truslene hun ble utsatt for
fra Ian Bailey.
Han kom inn i butikken
og han sa at han visste at jeg hadde sett ham på broen,
og han ville at jeg skulle si
at Gardaí tvang meg til å finne på historien om ham.
Gjorde jeg det, skulle han la meg være.
Jeg hadde ingen planer om å gjøre det, så han gjorde livet mitt til et helvete.
På et tidspunkt tenkte jeg:
"Han er stor. Han kan drepe meg på to minutter, og ingen vil vite det."
Vi ventet på at iskrembaren skulle åpne, og hun kom løpende,
vettskremt, og vi sa: "Hva er det?"
Hun sa at Bailey hadde parkert foran henne,
og hadde gjort dette.
Han lot som han skar over strupen, eller så gjorde han dette.
Disse truslene pågikk i mange måneder.
Hun var redd for seg selv og for barna.
Jeg undersøkte mye.
Jeg fant ut at han hadde truet andre vitner og naboer.
Det var svært forståelig
at særlig kvinnene i området var redde for Ian Bailey.
Mange kvinner var kjemperedde for Ian Bailey.
Mange kvinner dro helt plutselig, og de kom ikke tilbake.
Ian Bailey tilbrakte dag tre i vitneboksen
i retten i Cork.
Det som kom ut, var utrolig.
Man hadde skrevet noe før lunsj,
og på ettermiddagen var det foreldet.
Ian Baileys kryssforhør startet i ettermiddag,
og nesten umiddelbart ble han utspurt om det stormende forholdet
til partneren, Jules Thomas.
Han hadde banket Jules så hardt at hun nesten mistet et øye.
En venn av Jules' datter, Peter Bielecki,
fortalte at Jules Thomas ble overfalt av Ian Bailey i 1996.
Noen banket på døra, og det var Jules' datter Virginia.
Kunne jeg kjøre Jules på sykehuset?
Jules satt på senga.
Hun var krøllet sammen.
Dette øyet var enormt. Hun hadde mistet halvparten av håret.
Hun hadde kloremerker i ansiktet, og leppa var sprukket.
Fenella, den lille jenta, så på meg,
og selv i dag kan jeg ikke…
Beklager. Bare et øyeblikk.
Det var uttrykket i ansiktet hennes.
"Hjelp meg, vær så snill,"
og jeg kunne ikke det.
Jeg har aldri følt meg så ubrukelig før.
Jeg kunne ikke hjelpe barnet.
Det ble en del av livet deres sammen,
og naboene så henne ofte med blåmerker.
De så henne med blåøye tre og fire ganger.
De ble forferdet av misbrukets alvorlighetsgrad.
Paul Gallagher for avisene antydet
at han hadde misbrukt Ms. Thomas fem ganger.
Det er ikke det at jeg ikke vil snakke om det, men det er lenge siden.
Begge hadde drukket.
Jeg vet ikke hva som skjedde, men hun tok tak i meg,
og jeg dyttet tilbake,
og da ble hun skadet.
Mr. Bailey innrømte
at Ms. Thomas hadde mistet hår,
at øyet var lilla og på størrelse med en grapefrukt,
og leppa var sprukket. Hun måtte sy åtte sting.
Mr. Bailey sa at han hadde drukket og mistet kontrollen,
men han benektet at han var voldelig.
Jeg snakket med en lokal betjent,
og jeg sa: "Hun anmelder ikke."
Han sa: "Det må hun, for hvis ikke,
kan det bli verre neste gang. Kanskje er det ikke henne."
I forhold til drapet på Sophie, når skjedde det?
Seks måneder før.
Maks.
Jeg tok ansvaret for det.
Man må være to for å danse tango.
Jeg prøver ikke å unnskylde handlingene mine.
Ian er et interessant paradoks mellom å være skamløs og skammelig.
I dag avsa dommer Moran kjennelse mot Ian Bailey.
Avisene pekte ham ikke ut som morderen,
og dommeren beskrev Mr. Bailey som en voldelig mann.
Han tapte saken.
Det virket nesten som selvskading…
PARIS-KORRESPONDENT
…å innlede denne rettssaken mot seg selv.
Hjemme hos Sophie Toscan du Plantiers foreldre i Paris,
var de glade for dommerens kjennelse.
Dommen er riktig. Dommeren insisterte på
at han var voldelig, hovedsakelig mot kvinner.
Vi håper at, med de nye forklaringene,
riksadvokaten vil ta en avgjørelse snart om å pågripe morderen.
Man følte at det som ville skje nå,
var at han skulle bli pågrepet, og at det ville gi resultater.
Vi håpet at riksadvokaten ville tiltale ham.
Den irske riksadvokaten
sier at han har ingen planer om å sikte Ian Bailey for drapet.
Jeg synes det er utrolig å tenke på at etter alt som kom frem,
alle forklaringene og bevisene, at Irland aldri siktet ham.
Bailey virket enda mer skyldig enn før,
men ingenting skjedde.
Etter mamma døde,
har jeg heldigvis fått avstand til denne historien.
Tiden går.
Det har gått 23 år, og jeg har vært gjennom to faser.
Fasen hvor jeg var barnet
som led, gråt og sørget,
og så fasen hvor jeg kjemper.
PARIS I FRANKRIKE
FORENING FOR SANNHETEN BAK DRAPET PÅ SOPHIE TOSCAN DU PLANTIER
Foreningen er viktig for meg og jakten på sannheten.
Vi treffes hver måned, samme hva som skjer i livet vårt.
Den ble grunnlagt av bestemors bror.
Vi var helt sikre på at det irske politiet, Garda,
skulle løse saken. "Vi har funnet morderen."
SOPHIES ONKEL
Slik gikk det ikke.
Jeg begynte å si til søsteren min:
"Vi står fast. Det kan ta år. Ingenting blir gjort."
Vi startet foreningen i 2007.
Hva skjer?
Har du slanket deg?
Jeg visste ingenting om strafferett.
Jeg lærte meg forskjellene mellom rettssystemene.
Kan man dømmes in absentia i Irland?
Det franske systemet er så annerledes.
Det er så annerledes, og det kan ikke sies ofte nok.
I Irland, hvor systemet er basert på det britiske rettssystemet,
må man bevise skyld over enhver rimelig tvil,
og i Frankrike er det un faisceau de preuves.
Det er en samling av beviser.
Etter injurierettssaken i 2003,
har vi alle vitneforklaringene. Vi har alt.
Det var starten på den juridiske kampen i Frankrike
for sannhet og rettferdighet for Sophie.
Alle som kjente mamma vet at hun var en fighter,
og jeg skal også være en fighter.
Én ting er sikkert.
Bailey vil ikke unnslippe rettferdigheten hele livet.
Vi opprettet foreningen i september 2007,
og den franske etterforskningen startet i 2008.
Det jeg har lært av 24 år med denne historien,
er at hver gang du tror det er over,
dukker det opp noe nytt.
Det var en utvikling i saken som tok Irland og Frankrike med storm.
Det var ikke Ian Bailey.
-Er du sikker på det? -Helt sikker.
Marie Farrell trakk tilbake forklaringen.
Alt i forklaringene var bare vås, og jeg ville trekke dem tilbake.
Hovedvitnet har plutselig trukket forklaringen sin.
Marie Farrell snudde etterforskningen på hodet.
Hun var med en annen mann enn ektemannen.
Jeg trodde at livet ble ødelagt om det kom ut,
fordi jeg trodde ekteskapet var over. selv om jeg ikke var utro.
På grunn av dette,
sier hun at politiet tvang henne til å identifisere deres hovedmistenkte.
De sa at jeg aldri måtte stille i retten,
at jeg bare skulle si det for deres papirer.
"DET ER HAM."
Jeg trodde henne under injurierettssaken.
Hun leverte troverdige beviser.
Da hun trakk tilbake forklaringen,
trodde jeg henne. Hun var troverdig igjen.
Jeg sa at jeg trakk alt tilbake,
og jeg gråt og sa til ham: "Jeg trekker tilbake alt.
Jeg vil ikke være med på det lenger. Det går ikke."
Jeg vet ikke helt.
Hun holdt seg til historien i ti år,
og jeg trodde hun snakket sant.
Hvorfor endret hun historien?
Hva tror du?
Nå snakker jeg sant.
Hvorfor skulle jeg utsette meg for søkelyset
om jeg ikke snakket sant?
Kanskje du gjør det fordi Ian Bailey truer deg eller skremmer deg,
siden beviset har vært ført for retten,
fra din egen munn, og kanskje du er redd for ham,
og dette er hevnen din.
Jeg har ikke blitt truet av Ian Bailey.
Familiens store beklagelse er at vi ikke fikk slutt på presset
Bailey la på Marie Farrell.
I mange år bodde hun i samme landsby som Bailey, i Schull,
og hun ble utsatt for enormt press.
Saken svingte, og Ian Bailey kom tilbake til normalen.
Bailey var kjempeglad.
Han sa: "Velkommen til de godes side."
Nå hadde de et vitne på sin side
som påsto at Gardaí var korrupt.
Mr. Bailey har alltid sagt at behandlingen han fikk
fra det irske politiet, har vært korrupt.
Var etterforskningen korrupt
med formål om å legge skyld på noen de visste var uskyldig?
Jeg tror heller det skyldes inkompetanse enn at det var forsettlig.
Dessverre tror jeg alt sammen
skyldes måten betjentene håndterte det på fra dag én.
De gjorde store feil i starten,
med åstedet som ikke ble sperret av.
Folk kunne gå gjennom det.
Bevis er borte. De hadde en port.
En stor port med blodflekker som forsvant under etterforskningen.
Hvordan i all verden kan noe sånt forsvinne?
Hvorfor hadde de ikke en oppstilling etter Marie Farrell identifiserte ham?
Det var bare ett av aspektene hvor Gardaí gjorde noe galt.
Vi er som alle andre. Vi er ikke perfekte.
Jeg sier ikke at vi ikke gjorde feil, men det var ikke…
Det var ingen korrupsjon.
Ingen ble lurt. Alt ble gjort på redelig vis.
Jeg tror ingen ville brukt etterforskningen som en modell.
Siden Gardaetterforskningen har feil, betyr det automatisk at han er uskyldig?
Seks måneder gikk, et år, så to, tre, fire år,
og du tenkte: "Hvorfor blir ikke noe gjort?"
Jeg skjønner ikke hvorfor riksadvokaten ikke siktet ham.
DESEMBER I 2011 15 ÅR ETTER DRAPET
Nylige avdekkede offisielle mapper har dukket opp.
For ti år siden sa riksadvokaten at Baileys siktelse ikke var begrunnet.
I 2011 fant vi ut hvorfor riksadvokaten konkluderte med
at bevisene ikke førte til en siktelse mot Ian Bailey.
Dokumentene inkluderte meningen til Eamonn Barnes, riksadvokaten
som avslo en siktelse av Mr. Bailey.
Han sa at bevisene i saken
ikke var i nærheten av å være nok til en siktelse.
Mr. Barnes sa at etterforskningen var full av feil og fordommer
når det gjaldt Mr. Bailey.
Riksadvokaten hadde avdekket tvilsom praksis
brukt av Gardaí under etterforskningen.
Jeg var skuffet over mye.
Jeg er politi. Jobben min er å samle inn bevisene vi har
og sende dem til riksadvokaten.
Han tar avgjørelsene.
Vi kan ikke bestride det de sier,
på tross av at du ser ting der,
og de sier: "Hvordan kan han overse det?"
BARE SVART HUMOR
I nesten alle sakene
hvor et vitne har en forklaring og Ian har en annen versjon,
støtter riksadvokatens Ians tolkning.
Han sådd tvil om troverdigheten til alle vitnene.
Folk som Shelley-paret, Malachi Reed,
de trekker han i tvil fordi de ikke snakket omgående,
så da er de ikke pålitelige.
Fjortenåringen Malachi Reed sa det ikke til mora da han kom hjem.
Han ventet til dagen etter, så riksadvokaten avviste det.
Vanlige vitner som ikke hadde noen grunn til å lyve.
Tolkningen hans av Baileys tidligere atferd,
jeg vet ikke hvordan du kan tolke noe som sarkastisk fra noe skriftlig.
Noe av det mest sjokkerende
er at det står: "Bailey hadde utøvd vold mot kvinner,
men det skjer dessverre hele tiden."
Han unnskyldte det
og sa at volden han hadde utøvd mot kvinner
ikke var relevant for en sak der kvinnen var banket.
Rapportens konklusjon er:
"Det er ikke grunnlag for rettssak."
Hamilton sa at de ikke hadde tilstrekkelige beviser
til å sikte Bailey for drapet på Sophie Toscan du Plantier.
Han sa at etterforskere kan handle på mistanke,
men riksadvokaten trenger beviser.
Sophie Toscan du Plantiers familie
har stiftet en forening for å legge press på myndighetene
i Irland og Frankrike.
Presset førte til at Garda-kommisæren
og justisministeren overga Gardamappen
om drapet på Toscan du Plantier forrige måned
til en dommer i Paris,
som utfører en egen etterforskning under fransk lov.
Når en fransk borger blir drept utenlands,
har Frankrike rett til å utføre en egen etterforskning
og deretter rettsforfølge den mistenkte.
Jeg tror, og håper, det blir en tiltale i denne saken.
Vi jobber for det.
Det var den franske familien som la press på den franske regjeringen.
"Få det irske rettssystemet til å ordne opp. Still noen for retten."
Jeg har en pinne som inneholder alle de viktigste dokumentene.
Den franske mappen.
Jeg har sympati for familien,
men jeg forstår ikke hvorfor
de er så overbevist av bevisene vi har vist i dette landet.
Det er svært tvilsomt.
Det var en konspirasjon for å avlede rettferdigheten
ved å få Marie Ferrell til å avgi falsk forklaring.
Jeg prøvde å ta rettslige skritt for å renvaske navnet mitt.
18 ÅR ETTER DRAPET PÅ SOPHIE
Her på stedet de kaller Irlands Riviera,
gjør de seg klare for flere avsløringer.
Ian Bailey saksøker staten,
og hevder han på urettmessig vis ble utpekt som mistenkt.
Bailey tok oss med til retten.
Sannheten kommer frem til slutt.
Kanskje tar det lang tid, men det skjer.
Juryen ble fortalt at en Gardaí konspirerte om å peke ut Bailey,
i drapet på Sophie Toscan du Plantier,
og ga ham skylden for noe han ikke hadde gjort.
Det så ut som Ian Bailey skulle vinne.
Marie Farrell sa hun kom til retten uten å bli truet,
og var under ed for å si sannheten.
Da Marie Farrell inntok vitneboksen,
så de på henne som stjernevitnet.
Marie Farrells tid i vitneboksen var dramatisk.
Forsvarsadvokaten sa at bevisene hennes ikke var troverdige.
Så kom man til mannen hun var sammen med
den kvelden hun så Bailey på Kealfadda Bridge.
Marie Farrell har aldri avslørt hvem hun var sammen med
den 23. desember i 1996. I vitneboksen i dag
nektet hun fortsatt å navngi mannen. "Det gjør jeg ikke," sa hun.
Han presset mer,
og da sa hun:
"Jeg er lei. Dette er et personlig forhold.
Jeg holder ikke ut lenger."
Hun tok veska og jakken sin, gikk ned fra vitneboksen
og forlot rettssalen, til Bailey og teamets forferdelse.
Marie Farrells avskjed var oppsiktsvekkende.
Kameramannen fra RTÉ var smart.
Han løp rundt fra forsiden, og fikk tak i henne på baksiden.
Hun skulle komme tilbake.
Dommeren advarte henne. Han sa: "Det var siste sorti."
Så sa han:
"Du må gi oss navnet på mannen."
"Vi har ingen hemmeligheter her. Navngi ham."
Hun oppga et navn.
Det var en løgn.
Hun løy til retten under ed.
Advokater for Gardaí og staten
sa at Farrells historie hadde skiftet så ofte at hun ikke kunne bli trodd.
Den stakkars kvinnen løy hele tiden.
Hun visste ikke hva hun sa. Hun snakket vås.
Ians viktigste vitne er Marie Farrell.
Hun var det viktigste for saken, og troverdigheten var knust.
Etter det slet han, og han tapte saken.
Ian Bailey forlot høyesteretten i dag,
med et tap og en regning på flere millioner euro i omkostninger.
Jeg kan ikke si noe nå.
Poenget, etter mitt skjønn, er at hun kontaktet oss.
Vi oppsøkte ikke henne, og det er viktig å poengtere.
Jeg husker henne godt.
Jeg husker at Sophie satt her i baren.
Alltid veldig diskret, og hun satt der i stillhet.
Hun plaget ingen.
Du har fått alt tilbake.
Tjuefire år er lang tid.
KROVERT
Minnet blir dunkelt,
og det er vanskelig å huske alle detaljer.
Det har vært injurierettssaker, rettssaker for andre ting,
og den har vært kjent som Bailey-saken,
og fokuset må tilbake på Sophie,
det uskyldige offeret for denne grusomme handlingen.
Det var så mange spørsmål som ikke fikk et skikkelig svar.
Alle lette etter det ene sporet.
KUNSTNER OG SCHULL-BEBOER
Hvis vi bare kunne finne svaret som ville gjøre alt bra.
Det var mange lokale nettverk som…
Det er som å legge puslespill.
Vi prøver å finne et mønster i informasjonen
som alle prøvde å sette sammen til en historie,
men alt falt fra hverandre.
Det var ofte en god grunn til at Gardaí ikke fikk historiene
før uker, måneder eller år senere.
De skjønte ikke hvor viktig det var.
Jeg husker frustrasjonen da jeg ble intervjuet av Garda
mange år etterpå.
Jeg var i huset til den mistenkte dagen etter det skjedde.
Det kan jeg aldri viske bort fra minnet.
Jeg forlot Italia som 20-åring
og dro til Irland, hvor jeg traff Ginny Thomas.
Hun var ganske åpen om familien sin,
om mora, Jules,
og hennes beryktede kjæreste, Ian.
Jeg bodde faktisk hos dem i jula.
Jeg husker bussturen fra Cork til West Cork, hvor jeg hørte om drapet.
Da jeg kom dit, husker jeg at stemningen var merkelig.
Jeg husker at Ian dekket saken, for han var journalist.
Han var en stor mann med stor personlighet,
og jeg husker at jeg så kuttene på armene hans.
Kuttene var synlige,
og jeg tror ikke de var forårsaket av et juletre
eller avliving av en kalkun.
Jeg studerte ham ikke,
men jeg kan helt klart si at kuttene kom fra torner.
Jeg husker at jeg tok en dusj.
Det sto en stor bøtte i dusjen.
Det lå en mørk frakk i den.
Tungt materiale.
Jeg tror det var Ians frakk.
Jeg vil si at det er uvanlig
at man vasker et så stort plagg som ikke tørker så lett
midt på vinteren, men…
Det er viktig, og jeg husker godt at det var uvanlig.
Det er mange spørsmål om saken
som han aldri har svart på.
Det er mange motsigelser mellom hans versjon
og versjonen til vitnene som snakket med Gardaí.
Kjente han for eksempel Sophie?
Kjente du henne fra før av?
Hadde du møtt henne? Kjente du henne? Hadde du sett henne?
Jeg hadde aldri blitt introdusert for eller snakket med henne.
Kjente du Sophie Toscan du Plantier?
Jeg hadde aldri møtt henne,
men jeg hadde sett henne én gang.
Visste du…
Jeg hadde aldri møtt eller snakket med henne.
Jeg hadde sett henne én gang da naboene pekte henne ut.
Det var et sjokk da Sophie døde.
Jeg låste alle dørene.
Jeg verken leste, hørte eller så på noe.
Jeg ville ikke vite noe.
Minnene kom tilbake da vi startet foreningen,
så det var lenge etterpå.
Hukommelsen er merkelig sånn.
"En mann som skrev dikt" kom tilbake til meg.
Det kan ha vært hennes første kveld i Irland.
Hun ringte meg noen dager før bursdagen min,
og vi snakket om alt,
om livet hennes, om ektemannen, jobben, hva hun hadde gjort.
Hun snakket om arbeidet sitt, og hun nevnte en mann.
Mannen ville snakke med henne om et poesiprosjekt,
og hun syntes han var rar.
Hun var litt bekymret for ham.
Jeg sa: "Ikke treff ham alene. Vær blant folk."
Han sa han aldri hadde møtt henne. Man har mange personer,
minst åtte stykker,
med historier som bestrider Ian når han sier han ikke kjente henne.
PARIS I FRANKRIKE
Den viktigste var kanskje Guy Girard,
en filmprodusent som jobbet med Sophie
og snakket med henne før hun dro,
og hun nevnte igjen
at hun skulle treffe en mann fra Schull som var forfatter.
Denne historien uroet meg.
STEMMEN TIL GUY GIRARD FILMMAKER OG KOLLEGA
Den uroet meg dypt.
Det var kvelden før hun skulle dra.
Jeg trodde hun snakket om en bretagnsk regissør
som hadde et lignende navn.
Jeg sa: "Jeg vet om ham. Jeg har sett den og den filmen."
Hun sa: "Nei, du kjenner ham ikke."
"Eoin Bailey er naboen min i Cork."
Hun sa at han jobbet som skribent, journalist eller poet,
og han var interessert i historier om vold i hjemmet.
Sophie kjente Bailey. Bailey kjente Sophie.
Det andre elementet er Baileys tilståelser.
Baileys tilståelse til Malachi Reed, til flere andre:
"Det var meg."
Det tredje er Baileys bevegelser på drapsnatten.
Han har selv sagt at han dro ut på drapskvelden.
Bailey har ikke alibi.
Det andre poenget er kuttene og såret i pannen.
Alt er en del av faisceau de preuves.
Franskmennene sier at det er en del av samlingen av indikasjoner.
Når man setter alt sammen, er det fellende.
Vi fikk en situasjon
hvor franskmennene gikk videre med en rettssak i Ian Baileys fravær.
Vi hadde rettssaken vi ventet på i 22, 23 år.
MAI 2019 22 ÅR ETTER DRAPET
I morgen i Paris, over 1000 kilometer unna,
vil Ian Bailey stilles for retten for drap i sitt fravær.
Dette har aldri før skjedd i forholdet mellom Frankrike og Irland.
Rett før rettssaken ville jeg dra til Irland med onkelen min, Bertrand,
for å forklare alt for lokalbefolkningen.
Hvorfor det var viktig for dem at jeg kjempet for rettferdighet for min mor
og får å renvaske landet deres.
Jeg leste opp en tekst i kirken.
"Kjære venner, familie og irer.
Om noen dager vil rettssaken mot mannen anklaget for drapet på min mor
endelig starte.
Det er en rettssak om en forbrytelse
som ikke passer til Irland.
Det er en forbrytelse som dere og jeg ikke fortjente."
Jeg har kjempet i mange år.
Jeg har lidd i mange år.
Min overbevisning de siste 15 årene,
er at alt peker mot Bailey.
Alt viser at det var Bailey.
Det er ingen tvil.
Pierre-Louis Baudey-Vignaud ankommer rettsbygningen i Paris,
hvor mannen anklaget for drapet på mora stilles for retten in absentia.
Det er ingen jury.
Saken vil avgjøres av tre dommere.
Det er merkelig.
Jeg intervjuet Frank Buttimer før det,
og jeg sa: "Skal du sende noen dit?"
Han sa: "Hvorfor det? Han blir skyldig."
Advokaten som har representert Ian Bailey
i nesten 23 år siden drapet,
har avvist rettssaken som ugyldig.
Nei, han anerkjenner ikke rettssaken som gyldig og rettferdig.
Han kommer ikke. Han blir ikke representert.
Jeg gir meg ikke.
Jeg lar ham ikke være.
Mer enn 30 vitner er innkalt for å vitne i rettssaken.
Jeg ble intervjuet som vitne i rettssaken.
Det var svært vanskelig og skremmende.
Jeg måtte si at Sophie hadde snakket med meg om ham.
Det var det viktige.
Det var skremmende, men det var det rette å gjøre.
Jeg kan bare gjøre min del,
og forhåpentligvis vil totalen
utgjøre en forskjell.
Vitnemålet mitt var avgjørende.
Det fikk meg til å føle at jeg gjorde det rette
ved å endelig snakke om det.
Vitneforklaringen min og alle andres
var viktig for resultatet av rettssaken.
Det var nervepirrende, men jeg ville si
det jeg har holdt inne i 23 år.
Jeg vil bli ferdig med det. Det er det alle vil.
De så på Marie Farrells forklaring som berettiget,
selv om hun trakk den tilbake.
Antakelsen i Frankrike var at den første forklaringen
var den sanne forklaringen.
For første gang var det folk utenfor subjektet som avsa dommen.
Alt vi så for oss, alle hypotesene våre,
lagt frem av dommerne, som er objektive og profesjonelle.
Det var svært dramatisk da dommen kom.
Etter 22 år med venting,
22 år med smerte, 22 år med spørsmål,
dømte dommerne Ian Bailey,
som drepte mora mi for over 22 år siden, til 25 år i fengsel.
Mr. Bailey var skyldig.
Det er klart. Han drepte henne.
Dommeren sa det.
Faren Georges forlot rettssalen
etter Ian Bailey ble dømt in absentia
og dømt til 25 års fengsel for drapet på datteren.
Det var et emosjonelt øyeblikk for familien.
Det er den første dommen,
og Irland kan ikke nekte å utlevere ham.
Rettferdigheten må skje.
Dette er den europeiske arrestordren, og det står at jeg er skyldig i
overlagt drap og overfall og vold
på madame Toscan du Plantier.
Jeg har blitt dømt for et drap uten å ha blitt avhørt av franskmennene.
Dette er ikke slutten. Jeg skal forfølge dette.
Selv om de utleverer meg og jeg må råtne i et fransk fengsel,
har de kun greid å dømme en uskyldig mann
for en forbrytelse han ikke har begått.
OKTOBER 2020 24 ÅR ETTER DRAPET
Siste nytt er at for noen timer siden
har høyesterett avgjort at Ian Bailey ikke kan utleveres til Frankrike
for å sone en fengselsdom på 25 år.
Hva skjer nå?
Jeg vet ikke.
Hvis Bailey fortsetter å snike seg unna,
skal jeg sørge for at han blir fanget.
Han ble dømt i Frankrike. Jeg forstår ikke
at han er en fri mann i Irland.
Kan du forklare hvorfor han er fri?
Jeg skriver et dikt jeg prøver å huske.
Hvis jeg skriver det ned mange ganger…
Til slutt husker jeg det.
Han eldes.
Han roer ned.
Han har mye å tenke på.
Han har båret på dette i over 20 år.
Han har båret på det
enten han er skyldig eller ikke.
Er han uskyldig,
har han blitt forfulgt i 23 år.
Livet blir aldri normalt. Han vet at folk unngår ham.
Han vet at folk ikke snakker med ham.
Det er ikke riktig.
Han har blitt dømt grunnet personligheten.
Kanskje naboene hadde plaget ham i andre deler av Irland,
og han hadde måttet dratt,
men det at han fortsatt er her,
er et tegn på hvor tolerante naboene var, selv etter drapet.
Det er et stort traume for samfunnet.
Jeg går sjelden på markedet,
av åpenbare grunner.
Dette er 20 år senere.
Det går bra. Jeg skriver et dikt.
Det føles ikke bra at han kan forårsake så mye smerte,
og bare…
…gå videre i livet.
Jeg skrev dette i forrige uke. Det er andre utkast.
Jeg trodde jeg hadde kontroll
Jeg trodde jeg hadde sett alt Men noe rart har skjedd
Håndtaket har falt av døra…
Jeg har sett Bailey to ganger.
Han kjente igjen meg en gang.
Han har overbevist seg selv om historien, men…
Jeg har ingen empati.
Bare følelsen av å ha sett et tomrom.
Intet.
Jeg har aldri glemt det,
fordi jeg ser det i avisen hver dag.
Det er rettssaker og ankesaker på gang.
Det blir en del av livet.
Jeg synes synd på foreldrene.
Hvordan har de levd videre? Hun var deres stolthet og glede.
Alt de levde for.
Det plager meg at han ikke har tilstått.
Hadde du følt at rettferdigheten seiret om han hadde tilstått?
Marguerite vet det var ham.
Hadde det gitt fred?
Man får ikke rettferdighet når datteren din er død.
Nei.
Det huset i Irland er det eneste stedet
jeg kunne dra med mora mi, og hvor jeg fortsatt drar.
Det er som å besøke henne.
Det er som om jeg bor hos henne hver gang.
Mamma er veldig til stede her.
Se på det hvite haglet.
Hun er veldig til stede.
Ian Bailey hevder fortsatt at han ikke var innblandet i drapet.
Jules Thomas har støttet hans uskyld.
I april 2021 sa hun til pressen at de er skilt.
Ifølge fransk lov er Bailey dømt for drap,
men har rett på en ny rettssak.
Irske domstoler har avvist utleveringsforespørslene.
De anerkjenner ikke loven brukt til å dømme ham.
Tekst: Mari Hegstad Rowland