‎UN SERIAL DOCUMENTAR NETFLIX
‎Sophie e în centrul acestei povești.
‎Dar, timp de 23 de ani,
‎s-a uitat de multe ori cine era sora mea.
‎E multă ficțiune ‎în jurul uciderii violente a femeilor.
‎Sunt tot felul ‎de romane polițiste de modă veche.
‎Sophie du Plantier ‎era într-adevăr foarte frumoasă.
‎Dar nu era doar frumoasă.
‎Era solitară,
‎grijulie,
‎o poetă romantică.
‎Pentru ea, ‎West Cork era un loc în care să reflecte,
‎să scrie, să citească.
‎Adora poezia irlandeză.
‎Mi-o și imaginez într-un pulovăr de lână, ‎bând ceai cu miere și citind.
‎Afară, farul Fastnet, strălucind.
‎Există o dorință omenească de a înțelege
‎misterul din spatele ‎acestei povești teribile.
‎Într-una dintre poeziile mele spun așa:
‎Multe capitole sunt nespuse ‎Înainte să se încheie povestea
‎DREPTATE
‎FEBRUARIE 1997 ‎7 SĂPTĂMÂNI DUPĂ UCIDEREA LUI SOPHIE
‎Ian Bailey, ‎jurnalistul local care scria despre caz,
‎a fost interogat ‎despre crimă și apoi eliberat.
‎Ce va urma acum ‎depinde de procurorul general.
‎Vom aștepta decizia procurorului general.
‎Așadar, spuneți că nu ați avut niciun rol ‎în uciderea lui Sophie du Plantier?
‎Nu am ucis-o. Nu știu nimic despre crimă. ‎Sunt un om nevinovat.
‎Eu eram în stare de șoc. ‎Jules era în stare de șoc.
‎Sufeream, probabil, ‎de stres post-traumatic.
‎În următoarele două săptămâni,
‎au apărut tot felul de articole în presă.
‎Toți oamenii de pe aici știau ‎diferite povestioare și întâmplări.
‎Și le discutau între ei.
‎A devenit din ce în ce mai ciudat.
‎ÎNCREZUTUL IAN BAILEY
‎A aflat că Ian Bailey ‎distrugea artefacte religioase.
‎Polițistul a întrebat dacă fusese văzut ‎într-o noapte, în ploaie, doar în chiloți.
‎Auzise zvonuri ‎cum că ar fi urlat noaptea la lună,
‎cu ceea ce el numea ‎„toiagul pentru contemplat”.
‎A fost văzut alergând în chiloți.
‎Bailey a ieșit din casă ‎și s-a pus pe urlat.
‎S-a întâmplat la o lună după crimă, ‎într-o noapte cu lună plină.
‎Cred că ne-a spus ‎că s-a contopit cu luna.
‎De la asta vine cuvântul „lunatic”.
‎Urla la lună,
‎cu toiagul în mână, în mijlocul drumului. ‎E adevărat.
‎Așa mi s-a povestit. Cred că e adevărat.
‎Știu oameni ‎care îți jură pe orice că s-a întâmplat.
‎Au fost ‎multe acuzații și sugestii ridicole.
‎S-a spus că aș urla la lună.
‎„Când e lună plină, Bailey înnebunește.”
‎„Și are un toiag. Un toiag magic.”
‎Aparent, aș fi avut ‎un toiag cu proprietăți magice,
‎pe care-l foloseam ca să fac vrăji.
‎Sunt tot felul de dezinformări ‎și de zvonuri. Și cine e în spatele lor?
‎Am mers la el ca să-i spun ‎ce ziceau oamenii despre el.
‎Am mers la el acasă ‎și am bătut în ușă. M-a invitat înăuntru.
‎Stătea jos. ‎Erau băuturi și mâncăruri peste tot.
‎M-a întrebat dacă vreau cidru, ‎i-am spus că eram la lucru.
‎A fost relaxat, până când i-am spus ‎că oamenii zic că urlă la lună.
‎În două secunde, și-a pierdut mințile.
‎S-a ridicat alb ca varul din locul ‎în care stătea, schimbat la față.
‎S-a apucat ‎de mobila din spatele lui, uluit.
‎Mi-a zis: „Ticălosule!” ‎„Poftim?”, l-am întrebat.
‎„Ai văzut la Spar ce fund obraznic avea ‎și a trebuit să i-o tragi.”
‎„Când ai mers la ea, la două dimineața, ‎a fugit țipând, fiindcă ai speriat-o.”
‎„Ai lovit-o în cap ‎și ai realizat că ai mers prea departe.”
‎Am rămas mut.
‎De unde până unde?
‎Parcă spunea ceea ce făcuse, ‎dar prin mine.
‎Am plecat speriat de acolo.
‎Întâlnisem pe cineva foarte periculos ‎și mă simțeam speriat.
‎Când v-a spus povestea asta, ‎vi s-a părut o formă de mărturisire?
‎Da, în mod cert.
‎Pentru că le-a mărturisit ‎și altor oameni într-un fel similar.
‎Am aflat mai târziu că le mărturisise ‎mai multor oameni din comunitate.
‎Într-o noapte,
‎de Anul Nou, mai exact, ‎un cuplu local, Richie și Rosie Shelley,
‎consumau băuturi într-un bar din Schull
‎și au intrat în vorbă ‎cu Ian Bailey și Jules Thomas.
‎I-au invitat să meargă la ei acasă.
‎Ian a început să vorbească despre crimă,
‎s-a emoționat și a început să plângă.
‎Era în primele ore ale dimineții, ‎atunci când devii ciudat după ce bei.
‎A plâns ‎și l-a îmbrățișat pe Richie Shelley,
‎spunând: ‎„Eu am făcut-o. Am mers prea departe.”
‎Au rupt-o la fugă țipând.
‎Au fugit.
‎Orice mediu vă va spune
‎că atunci când te simți ‎obligat să spui un lucru, îl spui.
‎Un prieten german a dat o petrecere.
‎Ian a fost la acea petrecere, ‎ca și mulți alți oameni.
‎A fost unul dintre momentele ‎în care s-a întâmplat să fim împreună.
‎În lumea mea, nu există coincidențe.
‎Totul se desfășoară conform unui plan.
‎I-am zis: „Tu ai omorât-o.”
‎Ea voia să-l confrunte.
‎M-a privit în ochi
‎și mi-a zis că nu a intenționat ‎să implice pe toată lumea.
‎Asta a zis.
‎Am cunoscut-o prima pe Jules.
‎Era vecina mea.
‎Avea trei fiice.
‎Apoi, câțiva ani mai târziu, a apărut Ian.
‎Ne ajutam între noi cu transportul, ‎neexistând transport public.
‎Dacă fetele erau în Lowertown,
‎le aduceam adesea acasă.
‎Sau dacă le luau ei pe fete, îl aduceau ‎și pe Malachi, fiul meu cel mare.
‎Malachi avea doar 14 ani pe atunci.
‎Fusese la un prieten, după școală,
‎și s-a întâlnit cu Ian ‎în fața barului Curtea,
‎iar acesta l-a adus acasă.
‎Ian părea destul de stresat
‎și cred că băuse.
‎Fiind politicos, ‎Malachi l-a întrebat despre munca lui.
‎S-a întors atunci și i-a zis:
‎„Am mers acolo ‎și i-am zdrobit creierii cu o piatră.”
‎A spus asta din senin.
‎A urmat o tăcere.
‎Și cred că Malachi și-a dorit ‎să ajungă cât mai repede acasă.
‎N-a spus nimic în acea seară.
‎Nu voia să fie certat, pentru că mersese ‎cu o mașină condusă de un om băut.
‎A doua zi însă, ‎mi-a explicat ce se întâmplase.
‎Atunci am zis:
‎„E un lucru prea grav ‎ca să putem lua noi o decizie.”
‎După aceea, am dat declarații.
‎Conform polițiștilor, a fost un moment ‎crucial pentru desfășurarea anchetei.
‎Precum restul comunității,
‎nu cunoșteam toate dovezile ‎pe care le dețineau anchetatorii.
‎Știam doar ce se întâmpla în familia mea.
‎În acea parte din țară, ‎ca și în multe alte părți ale Irlandei,
‎oamenii nu vorbeau. ‎Nimeni nu spunea nimic.
‎Poate știai ceva, dar păstrai secretul, ‎pentru că nu era treaba ta.
‎Găseam foarte greu dovezi,
‎prin localnicii suficient de curajoși ‎ca să vorbească cu polițiștii.
‎Malachi era foarte confuz și speriat.
‎Seara aceea l-a bântuit mulți ani.
‎Nu știu dacă alții fac asta,
‎dar eu, din când în când, ‎sunt sarcastic și ironic.
‎Era ridicol.
‎Îl numea „umor negru”.
‎Populația Irlandei ‎era în jur de cinci milioane.
‎Din cele cinci milioane,
‎un singur om vorbea ‎despre faptul că ar fi ucis-o.
‎Cum să explici,
‎când o persoană plânge, ‎îmbrățișează altă persoană
‎și mărturisește o crimă, că e umor negru?
‎Niciunul dintre oamenii ‎cărora le-a făcut mărturisirea
‎nu a interpretat-o ca umor negru.
‎23 DECEMBRIE 1997 ‎UN AN DUPĂ MOARTEA LUI SOPHIE
‎La nouă dimineața, la începutul iernii, ‎e încă întuneric la Capul Mizen.
‎Soții Bouniol, ‎părinții lui Sophie Toscan du Plantier,
‎și-au dorit să participe la o slujbă ‎religioasă din acest colț al Irlandei.
‎Câteva zile, o lumină a rămas ‎aprinsă în această casă izolată,
‎iar locul unde a fost descoperit cadavrul ‎lui Sophie a fost acoperit cu flori.
‎După ziua în care mama a murit, ‎am fost imediat protejat.
‎N-am vorbit ‎cu poliția franceză sau irlandeză.
‎Și nici cu jurnaliștii.
‎Am fost ținut departe de toate astea.
‎Eram un băiețel,
‎o altă victimă.
‎Timp de zile, săptămâni, luni,
‎poliția i-a spus familiei ‎că sfârșitul era foarte aproape.
‎Era chiar după colț.
‎Poliția adăuga ‎tot timpul probe noi la dosar.
‎Dar noi nu știam multe despre asta.
‎Eram încă foarte afectați emoțional.
‎Cred că se va face dreptate într-o zi, ‎toți credem asta,
‎dar, uneori, ne apucă puțin disperarea.
‎Apoi, la începutul lui ianuarie, ‎polițiștii au anunțat din nou familia
‎că se va termina în curând.
‎27 IANUARIE 1998 ‎13 LUNI DUPĂ UCIDEREA LUI SOPHIE
‎Bună ziua! Iată știrile zilei de marți.
‎Un bărbat a fost arestat în West Cork, ‎pentru uciderea lui Sophie du Plantier.
‎La un an de la prima arestare, ‎am fost arestat din nou.
‎Le-a spus multora că el o făcuse.
‎Era firesc să fie arestat.
‎Au spus: „Suntem detectivi speciali, ‎de la Biroul Național de Investigații.”
‎Cu alte cuvinte, ‎de la biroul detectivilor de elită.
‎- Con, care e povestea? ‎- Aș fi vrut să știu.
‎Conform legii, ‎pot exista doar două perioade de detenție,
‎a câte 12 ore fiecare.
‎Poliția nu mai are și o a treia ocazie ‎ca să interogheze suspectul.
‎Procurorul general ‎încă analizează dosarul crimei.
‎Procurorul general este un magistrat ‎care evaluează anchetele polițiștilor
‎și decide dacă există suficiente dovezi ‎pentru o punere sub acuzare.
‎Conform secțiunii 4 din Legea Penală,
‎poate fi reținut până la 12 ore.
‎Am vorbit cu Jules ‎în dimineața în care am sosit.
‎DANIEL CARON ‎CORESPONDENT RTL
‎Am mers la ei acasă, ‎pentru că eram prieteni.
‎Am întrebat-o: ‎„Crezi că Ian ar putea fi vinovat?”
‎Mi-a răspuns: „Nu știu.”
‎Poliția interoghează un bărbat în legătură ‎cu uciderea lui Sophie Toscan du Plantier.
‎Erau doi polițiști. ‎Au spus: „Vom face o pauză acum.”
‎Le-am spus: „Nu vreau o pauză.”
‎Au zis: „Noi avem nevoie de o pauză.”
‎Cred că încercau să obțină ‎o mărturisire de la Ian Bailey.
‎Cineva m-a sunat și mi-a spus:
‎„În seara asta, ‎voi avea vești bune pentru dv.”
‎Dar n-am primit nicio veste bună. ‎Procurorul general a zis nu.
‎A fost eliberat din nou.
‎Pentru că nu au obținut o mărturisire, ‎iar dovezile erau tot circumstanțiale.
‎Toți eram stupefiați.
‎A fost foarte greu pentru părinții mei.
‎În Irlanda, familia victimei nu există.
‎Poliția conduce ancheta
‎și, ulterior, trimite dosarul
‎procurorului general.
‎Nu se va mai întâmpla nimic.
‎Vă rugăm ‎să eliberați zona în liniște și rapid.
‎Este în regulă?
‎Ce face acesta?
‎Citește dosarul
‎și ia decizia dacă va pune ‎suspectul sub acuzare sau nu.
‎Dacă nu sunt suficiente dovezi,
‎nu va pune suspectul sub acuzare.
‎Scuzați-mă că spun asta, ‎dar cred că, uneori,
‎Bailey era cel care deținea controlul.
‎După arestarea sa, ‎Ian Bailey s-a întreținut cu jurnaliștii,
‎invitându-i chiar și în casa lui.
‎El a răspuns la întrebările noastre ‎și și-a susținut nevinovăția.
‎Avea o relație apropiată cu presa.
‎Aveau o relație foarte apropiată.
‎Nu știm cui îi folosesc ‎aceste minciuni despre noi.
‎Știu însă că poliția ‎a încercat să mă declare un criminal,
‎ca și pe partenera mea, Jules.
‎Noi nu avem legătură cu asta.
‎Aceasta este slăbiciunea lui.
‎Este avid de atenție.
‎Crima s-a petrecut în decembrie 1996.
‎Arestările au fost în 1997 și 1998.
‎Lucrurile se mai liniștiseră, ‎deși ancheta continua.
‎Din exterior, părea ‎că în doi ani nu se întâmplase nimic.
‎Apoi, brusc, ‎totul a revenit în atenția publică.
‎Ian Bailey susține că articolele ‎despre Sophie Toscan i-au distrus viața…
‎Bailey spune că ziarele l-au defăimat,
‎numindu-l ‎ucigașul lui Sophie Toscan du Plantier..
‎Din când în când, apărea câte o poveste ‎dăunătoare într-unul dintre ziare.
‎Evident, anumiți detectivi ‎le ofereau informații contactelor lor.
‎Și i-am acționat în instanță ‎pentru acest lucru.
‎Ca să-și reabiliteze numele, ‎a pornit un proces pentru calomnie.
‎DECEMBRIE 2003 ‎7 ANI DUPĂ MOARTEA LUI SOPHIE
‎Astăzi, procesul intentat de Ian Bailey ‎celor șapte ziare irlandeze și britanice,
‎pentru articole calomnioase,
‎a început la Tribunalul Cork.
‎Avocatul lui a spus că, aproape șapte ani,
‎dl Bailey a fost judecat ‎de o presă defăimătoare,
‎care avea ca scop ‎demonizarea clientului său.
‎După aceea însă, ziarele ‎au solicitat accesul la dosarul poliției.
‎Și l-au obținut.
‎Acest acces se va dovedi important.
‎Au citat apoi ‎martori care dăduseră declarații.
‎Oameni care nu-și doreau să fie acolo ‎s-au trezit brusc la tribunal.
‎Mă uitam la știrile RTÉ ‎și vedeam martorii din Schull,
‎care erau în fața tribunalului, ‎încercând să evite camerele,
‎pentru că nimeni ‎nu voia să apară la televizor.
‎Am urmărit cu toții cazul,
‎pentru că făcea parte ‎din istoria noastră acum.
‎Am aflat multe despre ancheta poliției.
‎A fost prima dată când cetățenii au aflat ‎detalii despre cazul împotriva lui Bailey.
‎Prezentarea dovezilor cazului ar putea ‎continua până la sfârșitul săptămânii.
‎Am înțeles cum construise poliția cazul.
‎Erau dovezi circumstanțiale, ‎să recunoaștem,
‎dar dovezi foarte detaliate.
‎Înainte, ‎nu avuseserăm acces la dosarul irlandez.
‎Extraordinar a fost faptul ‎că toți martorii intervievați de polițiști
‎au declarat exact aceleași lucruri ‎în timpul acestui proces.
‎Nu ei spuneau minciuni.
‎Dacă la început nu știam de ce poliția ‎îl suspecta pe Bailey, acum ziceam:
‎„Stai așa, de asta îl arată cu degetul.”
‎Deși Ian Bailey ‎intentase acest proces ziarelor,
‎s-a transformat într-un proces de crimă.
‎Bill Fuller a spus că dl Bailey i-a zis:
‎„A fugit țipând, iar asta te-a tulburat. ‎Merseseși prea departe, așa că ai ucis-o.”
‎Dl Fuller crede că era o mărturisire…
‎Malachi Reed susține ‎că Ian Bailey i-a răspuns:
‎„Totul mergea bine, până când ‎i-am zdrobit creierii cu o piatră.”
‎L-a îmbrățișat pe Richard Shelley, zicând: ‎„Eu am făcut-o. Am mers prea departe.”
‎E ciudat că nu și-a imaginat ‎că se va sfârși prost pentru el.
‎Bailey era foarte sigur pe el,
‎ca de obicei,
‎și credea că se va îmbogăți ‎și că va închide gura presei.
‎Una dintre probele care au ieșit ‎la lumină în acest proces de calomnie
‎este cea legată de podul Kealfadda, ‎aflat la 1,6 km de casa lui Sophie.
‎O comerciantă din Schull a declarat ‎că l-a văzut pe Ian Bailey aici,
‎la ora trei antemeridian, ‎în noaptea crimei.
‎Mărturia lui Marie Farrell era crucială. ‎Era singura care-l putea plasa pe Ian
‎în vecinătatea casei lui Sophie.
‎Marie Farrell le-a spus polițiștilor ‎c‎ă ‎l-a văzut pe Ian Bailey
‎pe podul Kealfadda, la 1,6 km distanță ‎de casa lui Sophie du Plantier.
‎Marie Farrell e un personaj central. ‎Ea l-a văzut pe Bailey în noaptea crimei…
‎FRÉDÉRIC GAZEAU ‎VĂRUL LUI SOPHIE
‎…pe podul Kealfadda.
‎A fost un martor esențial.
‎Sunteți 100% sigură ‎că Ian Bailey era bărbatul de pe pod?
‎110%.
‎Și mi-a confirmat acest lucru ‎în magazinul meu,
‎când mi-a zis: ‎„Știu că m-ai văzut pe pod.”
‎Era extraordinar de credibilă.
‎Foarte hotărâtă, ‎foarte clară în ceea ce spunea.
‎Și foarte clară în legătură ‎cu amenințările făcute de Ian.
‎Marie Farrell a susținut
‎că Ian Bailey a încercat s-o forțeze ‎de mai multe ori să-și retragă declarația.
‎A spus ‎că a amenințat-o că-i știa secretele
‎și i-a cerut să-și schimbe declarația.
‎A depus numeroase reclamații la poliție‎,
‎în legătură cu campania de hărțuire ‎și de intimidare la care a fost supusă
‎de către Ian Bailey.
‎A venit la magazin
‎și a spus că știa că-l văzusem pe pod
‎și că voia să-i spun avocatului lui
‎că polițiștii m-au pus ‎să inventez povestea despre el.
‎Și că apoi m-ar fi lăsat în pace.
‎Când l-am refuzat,
‎mi-a făcut viața un iad.
‎La un moment dat, mi-am zis:
‎„E uriaș. M-ar putea omorî în două minute
‎și n-ar ști nimeni.”
‎Așteptam să se deschidă gelateria,
‎când a apărut ea în fugă, îngrozită. ‎Am întrebat-o ce se întâmpla.
‎Ne-a răspuns că Bailey parcase în fața ei
‎și făcuse așa.
‎Îmi făcea semn că-mi va tăia gâtul, ‎dacă ne întâlneam pe stradă.
‎Sau făcea așa.
‎Genul acesta de intimidare ‎a durat luni bune.
‎Ea a declarat ‎că se temea pentru ea și pentru copiii ei.
‎Am făcut investigații extinse. ‎Erau și alți martori pe care-i amenințase.
‎Deci era absolut de înțeles
‎ca femeile din regiune, în special,
‎să se teamă de Ian Bailey.
‎Multe femei erau îngrozite de Ian Bailey.
‎Și multe femei au plecat.
‎Au plecat și nu s-au mai întors.
‎Ian Bailey a petrecut ‎o a treia zi în boxa martorilor astăzi.
‎Era incredibil câte se aflau.
‎Scriai un articol până la prânz, ‎iar după-amiază îl puteai arunca.
‎Interogarea încrucișată a lui Ian Bailey ‎a început după-amiază. Aproape imediat
‎a fost întrebat despre relația furtunoasă ‎cu partenera sa, Jules Thomas.
‎A bătut-o atât de rău pe Jules, ‎încât era să piardă un ochi.
‎Peter Bielecki a povestit ‎despre agresiunea la care Jules Thomas
‎a fost supusă de Ian Bailey, în anul 1996.
‎Am auzit o bătaie în ușă. ‎Era fiica lui Jules, Virginia.
‎M-a întrebat dacă puteam ‎să o duc pe Jules la spital.
‎Jules era așezată pe pat.
‎Era făcută ghem.
‎Avea ochiul acesta umflat foarte tare. ‎Jumătate din păr era smuls.
‎Avea urme de unghii pe față. ‎Buza era despicată.
‎Fenella, fetița ei, s-a uitat la mine
‎și, chiar și astăzi, nu pot…
‎Scuze, o secundă.
‎Privirea acelei fetițe m-a dat peste cap.
‎Spunea: „Ajutați-mă, vă rog.”
‎Și nu puteam.
‎Nu m-am mai simțit ‎niciodată atât de neputincios.
‎Nu puteam ajuta această fetiță.
‎A devenit o parte din viața lor împreună.
‎Vecinii s-au obișnuit ‎să o vadă cu vânătăi.
‎După a treia sau a patra oară, ‎o vedeau cu un ochi vânăt.
‎Erau îngroziți de sălbăticia lui.
‎Paul Gallagher a susținut că o agresase ‎de cel puțin cinci ori pe doamna Thomas.
‎Nu e vorba că nu vreau să-mi amintesc, ‎dar a trecut mult timp.
‎În ziua aceea, băuserăm amândoi.
‎Nu știu ce s-a întâmplat, ‎dar ea a început să tragă de mine,
‎iar eu o împingeam înapoi. ‎Și am rănit-o în timp ce făceam asta.
‎Dl Bailey a recunoscut
‎că dna Thomas ‎s-a ales cu smocuri de păr smulse,
‎cu un ochi vânat, cât un grepfrut,
‎și cu buza desprinsă de gingie, ‎necesitând opt copci.
‎Dl Bailey a spus ‎că băuse și și-a pierdut controlul,
‎dar a negat că este un bărbat violent.
‎Am vorbit cu un polițist și i-am pus: ‎„Nu va depune plângere.”
‎Iar el a zis: „Trebuie s-o facă.”
‎„Altfel, data viitoare va fi mai rău. ‎Și victima ar putea fi altcineva.”
‎Când s-a petrecut, ‎față de uciderea lui Sophie?
‎Cu șase luni înainte.
‎Cel mult.
‎Îmi asum responsabilitatea.
‎Dar e nevoie de doi oameni ‎ca să dansezi tango.
‎Dar nu încerc să mă dezvinovățesc, deloc.
‎Ian e un paradox interesant ‎între a fi nerușinat și a fi rușinos.
‎Decizia de astăzi ‎a fost împotriva lui Ian Bailey.
‎Ziarele nu l-au etichetat un ucigaș,
‎iar judecătorul Moran nu s-a ferit ‎să-l descrie drept un bărbat violent.
‎A pierdut cazul.
‎Părea un act de autoagresiune…
‎LARA MARLOWE ‎CORESPONDENTĂ LA PARIS
‎…să intenteze un astfel de proces.
‎La Paris, ‎în casa părinților lui Sophie du Plantier,
‎decizia judecătorului a fost salutată.
‎Cred că verdictul este corect. ‎Judecătorul a subliniat
‎că era un om violent, ‎în special cu femeile.
‎Sperăm că, în baza noilor mărturii,
‎procurorul general ‎va decide cât mai curând
‎să-l aresteze pe ucigaș.
‎Simțeai că urmează să fie arestat acum ‎și că va ieși ceva din asta.
‎Speram ca procurorul general ‎să-l pună sub acuzare.
‎Procurorul general nu-l va trimite ‎în judecată pe Ian Bailey pentru crimă.
‎Mi se pare uluitor că, ‎după toate lucrurile care s-au aflat,
‎după toate acele mărturii și acele dovezi, ‎nu a fost pus sub acuzare.
‎Era evident că Bailey ‎părea și mai vinovat decât înainte.
‎Dar nu se făcea nimic.
‎De la moartea mamei,
‎am avut norocul să pot să pun ‎o barieră între mine și această poveste.
‎Dar timpul nu stă pe loc.
‎Au trecut 23 de ani. Și sunt două faze.
‎Faza în care eram copilul
‎care suferea, plângea, jelea.
‎Iar apoi este faza ‎în care am reintrat în luptă.
‎PARIS ‎FRANȚA
‎ASOCIAȚIA PENTRU ADEVĂRUL ‎DESPRE UCIDEREA LUI SOPHIE DU PLANTIER
‎Asociația e foarte importantă ‎pentru mine și pentru aflarea adevărului.
‎În fiecare lună, orice s-ar întâmpla ‎în viața fiecăruia, ne întâlnim.
‎A fost înființată de fratele bunicii mele.
‎Eram încrezători. Poliția irlandeză avea ‎să rezolve problema. „Am găsit ucigașul.”
‎JEAN-PIERRE GAZEAU ‎UNCHIUL LUI SOPHIE
‎Dar, evident, n-a fost așa.
‎În acel moment, i-am spus surorii mele:
‎„Am putea aștepta ani buni. ‎Nu se face nimic.”
‎Așa că am creat asociația în 2007.
‎Ce se întâmplă?
‎Ai slăbit?
‎Nu știam nimic despre dreptul penal.
‎Am început să învăț ‎despre sistemele juridice.
‎E posibil ‎să fii condamnat în lipsă în Irlanda?
‎Sistemul francez e un sistem diferit.
‎E incredibil de diferit ‎și nu poți sublinia asta suficient.
‎În Irlanda, care are un sistem de justiție ‎bazat pe cel britanic,
‎trebuie să demonstrezi vinovăția ‎dincolo de orice dubiu,
‎pe când în Franța ‎e vorba despre ‎un faisceau de preuves,
‎adică despre un grup de dovezi.
‎După procesul pentru calomnie din 2003,
‎avem mărturiile, ‎avem toate dovezile pentru prima dată.
‎Și a fost începutul ‎luptei legale din Franța
‎pentru adevăr și dreptate pentru Sophie.
‎Toți cei care au cunoscut-o pe mama ‎știu că era o luptătoare.
‎Voi încerca să fiu și eu un luptător.
‎Un lucru e sigur.
‎Bailey nu va putea scăpa ‎toată viața de justiție.
‎Am creat asociația în septembrie 2007,
‎iar ancheta franceză a început în 2008.
‎Ceea ce am învățat din această poveste
‎e că, atunci când crezi că s-a terminat, ‎reușește să te surprindă încă o dată.
‎Cazul care a captivat atenția ‎Irlandei și a Franței a luat o turnură.
‎Nu era Ian Bailey.
‎- Sunteți sigură? ‎- Absolut.
‎Marie Farrell și-a retras declarațiile.
‎Am mințit în acele declarații ‎și am vrut să le retrag.
‎Martora principală s-a eliminat singură, ‎brusc și irevocabil, din ecuație.
‎Marie Farrell ‎a dat peste cap toată ancheta.
‎Era cu un bărbat care nu era soțul ei.
‎Dacă se afla acest lucru, ‎viața mea ar fi fost ruinată,
‎pentru că mi-ar fi distrus căsnicia,
‎chiar dacă nu aveam o aventură.
‎Fiind compromisă, ‎susține acum că polițiștii au forțat-o
‎să-l identifice ‎pe principalul lor suspect.
‎Mi-au spus să nu-mi fac griji, ‎că nu va trebui să merg la tribunal,
‎că totul era ‎doar pentru dosarele lor interne.
‎„EL ESTE!”
‎În timpul procesului pentru calomnie, ‎am crezut-o. Era foarte credibilă.
‎Când și-a retras declarațiile,
‎am crezut-o. Era din nou foarte credibilă.
‎Le-am spus că-mi retrag declarațiile. ‎Plângeam și i-am spus: „Retrag totul.”
‎„Nu vreau să mai am de a face cu asta. ‎Nu mai suport.”
‎Ei bine, acum…
‎Nu știu. Vedeți…
‎Și-a susținut povestea timp de zece ani.
‎Și cred că era corectă.
‎De ce și-a schimbat-o oare?
‎Dv. ce credeți?
‎Spun adevărul acum.
‎De ce aș atrage atâta atenție asupra mea
‎dacă nu aș spune adevărul?
‎Poate pentru că Ian Bailey ‎vă amenință sau vă intimidează.
‎S-a spus la tribunal, chiar de către dv., ‎că s-ar putea să vă temeți de el.
‎Și ați putea scăpa astfel de el.
‎Nu, n-am fost intimidată ‎în niciun fel de Ian Bailey.
‎Regretăm că nu am pus capăt
‎presiunii exercitate de Bailey ‎asupra lui Marie Farrell.
‎Timp de mulți ani, a locuit ‎în același sat cu Bailey, în Schull,
‎și a fost pusă sub o presiune enormă.
‎Cazul a fost dat peste cap, ‎iar Bailey a ieșit din corzi.
‎Bailey era încântat.
‎I-a spus: „Bun venit de partea binelui!”
‎Aveau acum un martor de partea lor‎,
‎care susținea că polițiștii erau corupți.
‎Dl Bailey a susținut întotdeauna
‎că a avut parte de un tratament corupt ‎din partea poliției irlandeze.
‎Fusese ancheta coruptă cu intenția ‎de a da vina pe o persoană nevinovată?
‎Cred că era ‎mai degrabă vorba despre incompetență,
‎nu despre rea intenție.
‎Din păcate, cred că acest fiasco
‎a pus sub semnul întrebării felul ‎în care fusese condusă toată ancheta.
‎S-au făcut greșeli de la bun început.
‎De exemplu, locul crimei ‎nu a fost conservat corespunzător.
‎Lumea putea călca peste tot.
‎Au dispărut probe. ‎Trebuie să fim sinceri. O poartă.
‎O poartă mare, plină de sânge, ‎de la un teren, a dispărut.
‎Pentru Dumnezeu, ‎cum poate să dispară așa ceva?
‎De ce n-a fost pusă Marie Farrell ‎să-l identifice în cadrul unei alinieri?
‎Cred că, în particular, polițiștii ‎vor recunoaște această greșeală.
‎Ca orice poliție, nu suntem perfecți.
‎Nu spun că n-am făcut greșeli, ‎dar n-a fost…
‎Aș spune asta oriunde. Nu a fost corupție.
‎N-au fost înscenări.
‎Totul a fost corect.
‎Nu cred că ar da cineva ‎această anchetă drept exemplu pozitiv.
‎Dar pentru că poliția a făcut greșeli, ‎înseamnă că e automat nevinovat?
‎Au trecut șase luni, ‎un an, doi, trei, patru.
‎Te întrebi: ‎„De ce naiba nu se face nimic?”
‎Nu înțeleg de ce procurorul general ‎nu l-a pus sub acuzare.
‎DECEMBRIE 2011 ‎15 ANI DUPĂ MOARTEA LUI SOPHIE
‎Au început să apară noi dosare oficiale. ‎În urmă cu zece ani,
‎procurorul general a considerat punerea ‎sub acuzare a lui Bailey nejustificată.
‎În 2011, am aflat ‎de ce procurorul general a concluzionat
‎că dovezile împotriva lui Ian Bailey ‎nu erau suficiente.
‎Documentele includ ‎părerea lui Eamonn Barnes,
‎procurorul general care a decis ‎să nu-l trimită în judecată pe dl Bailey.
‎În opinia sa, dovezile prezentate erau ‎insuficiente pentru o punere sub acuzare.
‎Dl Barnes a spus că ancheta poliției ‎fusese plină de prejudecăți
‎față de dl Bailey.
‎Procurorul general a considerat
‎că poliția folosise ‎practici discutabile în timpul anchetei.
‎Am fost foarte dezamăgit de multe lucruri.
‎Sunt polițist.
‎Datoria mea este să adun probele ‎și să le trimit procurorilor.
‎Ei iau deciziile.
‎Noi nu-i putem contrazice, ‎deși vedem anumite lucruri pe teren.
‎Și lumea se întreabă: ‎„Cum poate ignora asta?”
‎DOAR UMOR NEGRU
‎În mai toate cazurile în care declarația ‎unui martor e contrară celei a lui Ian,
‎procurorul îi ia partea lui Ian.
‎A atacat ‎credibilitatea tuturor martorilor.
‎Oameni ca soții Shelley, Malachi Reed,
‎îi pune la îndoială pentru că nu au dat ‎declarații imediat, devenind necredibili.
‎De exemplu, Malachi Reed nu i-a spus ‎nimic mamei sale în prima seară.
‎A așteptat până a doua zi. ‎Declarația nu mai era credibilă.
‎Martori obișnuiți, ‎care nu aveau niciun motiv să mintă.
‎Felul în care acesta a interpretat ‎comportamentul lui Ian Bailey…
‎Nu știu cum poți deduce ‎că era sarcastic dintr-un document scris.
‎Un pasaj din raport care m-a șocat a fost: ‎„Da, Bailey a fost violent cu femeile,
‎dar, din păcate, ‎asta se întâmplă tot timpul.”
‎Scuzându-l cumva și spunând că faptul ‎că fusese violent cu femeile în trecut
‎nu era relevant ‎în cazul acestei femei omorâte în bătaie.
‎Într-adevăr, concluzia raportului este:
‎„Nu sunt destule probe ‎pentru punerea sub acuzare.”
‎James Hamilton a spus: ‎„Sunt insuficiente dovezi
‎pentru a-l acuza pe Bailey ‎de uciderea lui Sophie du Plantier.‎”
‎„Dacă anchetatorii ‎pot lucra cu suspiciuni,
‎procurorii lucrează doar cu probe.”
‎Familia lui Sophie Toscan du Plantier ‎a înființat o asociație
‎pentru a menține o presiune ‎constantă în Irlanda și în Franța.
‎Acea presiunea a avut ca rezultat ‎decizia autorităților irlandeze
‎de a trimite, luna trecută, ‎dosarul uciderii dnei du Plantier
‎unui judecător din Paris,
‎care conduce o anchetă proprie, ‎conform legii franceze.
‎Când un cetățean francez ‎e ucis în străinătate,
‎Franța își rezervă dreptul ‎de a efectua propria anchetă,
‎iar, mai apoi, ‎de a trimite suspectul în judecată.
‎Cred și sper că se va ajunge ‎la o punere sub acuzare în acest caz.
‎Lucrăm în acest sens.
‎Familia ei a insistat mereu ‎pe lângă guvernul francez.
‎„Convingeți-i pe irlandezi să o rezolve. ‎Cineva trebuie pus sub acuzare.”
‎Am un stick ‎care conține toate documentele importante.
‎Dosarul francez.
‎Îmi pare rău pentru familia ei,
‎dar nu înțeleg
‎de ce sunt atât de convinși de dovezile ‎care au fost prezentate în această țară.
‎Sunt îndoielnice, cel puțin.
‎O conspirație ‎a pervertit cursul justiției,
‎constrângând-o ‎pe Marie Farrell să facă declarații false.
‎Așa că am încercat ‎să-mi reabilitez numele pe căi legale.
‎NOIEMBRIE 2014 ‎18 ANI DUPĂ UCIDEREA LUI SOPHIE
‎Aici, în locul numit riviera Irlandei,
‎lumea se pregătește pentru noi dezvăluiri.
‎Ian Bailey dă statul în judecată,
‎pretinzând că a fost ‎suspectat pe nedrept de crimă.
‎Bailey ne chema în instanță.
‎Până la urmă, adevărul iese la suprafață. ‎S-ar putea să dureze, dar se va întâmpla.
‎Unii polițiști sunt acuzați ‎că au conspirat ca să-l implice pe Bailey
‎în uciderea lui Sophie Toscan du Plantier,
‎având drept scop ‎ca acesta să fie găsit vinovat.
‎La cum se conturau lucrurile, ‎părea că Ian Bailey va câștiga.
‎Marie Farrell a spus că a venit ‎la tribunal fără să fie amenințată
‎și că a jurat să spună adevărul.
‎Desigur, Marie Farrell ‎a fost considerată martorul vedetă.
‎Mărturia lui Marie Farrell ‎a fost dramatică.
‎Dar avocatul apărării a spus
‎că mărturia ei ‎era lipsită de credibilitate.
‎Apoi, s-a ajuns ‎la problema bărbatului cu care era
‎atunci când l-a văzut ‎pe Bailey pe podul Kealfadda.
‎Marie Farrell n-a dezvăluit ‎niciodată numele bărbatului cu care era
‎pe 23 decembrie 1996. ‎Astăzi, în boxa martorilor,
‎a refuzat din nou să-i spună numele‎. ‎„Nu voi face asta,” a declarat.
‎Avocatul a insistat,
‎iar ea a spus:
‎„M-am săturat. ‎Este o relație personală. Nu mai accept.”
‎Și-a luat geanta și haina, a coborât din ‎boxa martorilor și a părăsit tribunalul,
‎spre groaza lui Bailey și a echipei lui.
‎Plecarea lui Marie Farrell ‎a fost ceva spectaculos.
‎Cameramanul RTÉ a fost foarte isteț.
‎A rupt-o la fugă, a ajuns ‎în spatele clădirii și a filmat-o ieșind.
‎Buttimer a convins-o să revină.
‎Judecătorul a avertizat-o: ‎„E ultima oară când mai ieșiți așa.”
‎Apoi, a spus: „Va trebui ‎să ne spuneți numele acestui bărbat.”
‎„Nu vom avea secrete în acest proces. ‎Spuneți-i numele.”
‎A spus un nume.
‎Era o altă minciună.
‎Tocmai comisese sperjur în instanță.
‎Avocații apărării au spus că Marie Farrell ‎și-a schimbat atât de des povestea,
‎încât nu mai putea fi crezută.
‎Biata femeie spunea minciuni non-stop.
‎Nu știa ce vorbea. Spunea numai tâmpenii.
‎Martorul-cheie pentru Ian e Marie Farrell. ‎Este cel mai important atu al său.
‎Dar credibilitatea ei fiind distrusă, ‎a pierdut cazul de la Curtea Supremă.
‎Ian Bailey a părăsit Curtea Supremă.
‎A pierdut un proces maraton, ‎a cărui factură va fi de milioane de euro.
‎Nu pot declara nimic, regret.
‎Concluzia, în ceea ce mă privește,
‎este că ea a venit la noi.
‎Nu noi am căutat-o pe ea, ‎ceea ce este foarte important.
‎Mi-o amintesc bine.
‎Mi-o amintesc ‎pe Sophie stând aici, în bar.
‎Mereu discretă. Stătea acolo, în liniște.
‎Nu deranja pe nimeni.
‎M-ați făcut să-mi reamintesc.
‎Știți, 24 de ani înseamnă mult timp.
‎DENIS QUINLAN ‎PROPRIETAR DE BAR
‎Iar amintirile se estompează
‎și e greu să-ți amintești toate detaliile.
‎Au fost procese pentru calomnie,
‎procese pentru alte lucruri,
‎așa că a primit numele de cazul Bailey.
‎Eu cred că trebuie ‎să ne întoarcem la Sophie,
‎victima nevinovată a unei fapte teribile.
‎La vremea aceea, au existat întrebări ‎care n-au primit un răspuns corespunzător.
‎Toți căutam indiciul.
‎TOMA MCCULLIM ‎ARTISTĂ
‎Răspunsul care să facă ‎ca totul să fie bine din nou.
‎Au existat ‎întâlniri între localnici în care…
‎Ne-am străduit să potrivim piesele.
‎Încercam să punem cap la cap ‎frânturile de informații.
‎Încercam să le potrivim ‎într-o înșiruire de fapte,
‎care se tot destrăma.
‎Polițiștii ‎le-au luat declarații câtorva martori
‎săptămâni, luni sau chiar ani mai târziu.
‎Fiindcă nu aveau ‎de unde să le cunoască importanța.
‎CALIFORNIA ‎STATELE UNITE ALE AMERICII
‎Îmi amintesc cât de frustrată am fost ‎că m-au intervievat abia după câțiva ani.
‎M-am aflat în casa suspectului
‎a doua zi după crimă.
‎Și a fost o experiență ‎pe care nu am putut-o uita.
‎La 20 de ani, m-am mutat în Irlanda, ‎unde am cunoscut-o pe Ginny Thomas.
‎Era destul de deschisă ‎în legătură cu familia ei,
‎cu mama ei, Jules,
‎și cu notoriul ei iubit, Ian.
‎Într-un final, ‎am ajuns să petrec Crăciunul cu ei.
‎Am auzit despre crimă în autobuz, ‎pe drumul de la Cork la West Cork.
‎Când am ajuns acolo, ‎îmi amintesc că era destul de ciudat.
‎Îmi amintesc că Ian investiga cazul, ‎fiind jurnalist.
‎Era un tip puternic, ‎cu o personalitate puternică.
‎Și îmi amintesc că am văzut ‎zgârieturile de pe brațele sale.
‎Zgârieturile erau vizibile
‎și nu cred că erau ‎de la tăierea unui brad de Crăciun.
‎Și nici de la uciderea unui curcan.
‎Nu pot să spun ‎că l-am cercetat cu atenție,
‎dar sunt destul de sigură
‎că zgârieturile ‎puteau fi de la niște spini.
‎Îmi amintesc că am făcut un duș.
‎Era o găleată mare în baie.
‎O haină neagră, pusă la înmuiat în ea.
‎Dintr-un material greu.
‎Cred că era haina lui Ian.
‎Aș spune că e neobișnuit
‎să speli un obiect atât de mare, ‎care nu e ușor de uscat,
‎în mijlocul iernii, dar…
‎E important și îmi amintesc foarte clar…
‎că era neobișnuit.
‎Cred că sunt ‎o mulțime de întrebări, legate de caz,
‎la care ‎nu a răspuns niciodată satisfăcător.
‎Există multe contradicții ‎între versiunea lui
‎și versiunile martorilor ‎care au dat declarații.
‎De exemplu, o cunoștea pe Sophie?
‎Știați despre această femeie?
‎O întâlniserăți? Vă cunoșteați?
‎O mai văzuserăți?
‎Nu am fost prezentați niciodată. ‎N-am vorbit niciodată cu ea.
‎O cunoșteați pe Sophie du Plantier?
‎Nu am făcut niciodată cunoștință cu ea.
‎Dar am văzut-o o dată, mi-a fost arătată.
‎O cunoșteați…
‎N-am cunoscut-o. ‎N-am vorbit niciodată cu ea.
‎Am văzut-o o dată, ‎când mi-a fost arătată de un vecin.
‎Când Sophie a murit, a fost un mare șoc.
‎Drept urmare, am închis toate ușile.
‎N-am citit, ‎n-am ascultat și nu m-am uitat la nimic.
‎N-am vrut să știu nimic.
‎Amintirea a revenit ‎pentru că am creat asociația.
‎Trecuse deja foarte mult timp.
‎E una dintre curiozitățile minții.
‎„Un om care scria poezii” ‎mi-a revenit în minte.
‎Era, poate, prima ei seară în Irlanda.
‎M-a sunat ‎cu câteva zile înainte de ziua mea.
‎Vorbeam despre orice.
‎Despre viața ei, despre munca ei, ‎despre ce făcuse în acea zi.
‎În timp ce-mi povestea despre munca ei,
‎mi-a zis despre un bărbat.
‎Voia să o cunoască, pentru a vorbi ‎despre un proiect legat de poezii.
‎Ea-l considera ciudat, ‎o persoană îngrijorătoare.
‎I-am zis: „Nu te întâlni singură cu el. ‎Fă-o în public.”
‎El a spus că n-a cunoscut-o niciodată. ‎Dar toți acești oameni, cel puțin opt,
‎au dat declarații ‎care contrazic spusele lui.
‎PARIS ‎FRANȚA
‎Cel mai important dintre ei, poate, ‎e Guy Girard,
‎un producător de film cu care Sophie ‎a vorbit înainte să plece în Irlanda
‎și căruia i-a menționat
‎că urma să se întâlnească ‎cu un bărbat din Schull, un scriitor.
‎Povestea asta m-a afectat foarte mult.
‎VOCEA LUI LUI GUY GIRARD ‎COLEG CU SOPHIE
‎M-a afectat profund.
‎Era în seara dinaintea plecării ei.
‎Credeam că vorbea ‎despre un realizator de filme breton,
‎care avea un nume asemănător.
‎I-am spus: ‎„Da, îl cunosc. I-am văzut unele filme.”
‎Iar ea a zis: „Nu-l poți cunoaște. ‎Eoin Bailey e vecinul meu din Cork.”
‎Mi-a spus ‎că-și câștiga existența ca scriitor,
‎adică era jurnalist sau poet,
‎și îl interesau ‎poveștile despre violența domestică.
‎Sophie îl cunoștea pe Bailey. ‎Și viceversa.
‎Al doilea element ‎sunt mărturisirile lui Bailey.
‎Mărturisirile făcute ‎lui Malachi Reed și altor persoane.
‎„Eu am făcut-o.”
‎Al treilea element ‎este orarul lui Bailey din noaptea crimei.
‎El însuși a mărturisit ‎că a ieșit din casă în noaptea crimei.
‎Deci Bailey nu are alibi.
‎Un alt element sunt, desigur,
‎zgârieturile și semnul de pe frunte.
‎Toate astea reprezintă ‎un faisceau de preuves,
‎cum spun francezii, un grup de dovezi.
‎Când le pui la un loc, sunt revelatoare.
‎S-a ajuns la situația
‎în care francezii au decis ‎să-l judece pe Ian Bailey în lipsă.
‎Am avut un proces ‎pe care l-am așteptat 22, 23 de ani.
‎MAI 2019 ‎22 DE ANI DUPĂ MOARTEA LUI SOPHIE
‎Mâine, la Paris, ‎la peste o mie de kilometri distanță,
‎Ian Bailey va fi judecat pentru crimă, ‎în lipsă, după legile franceze.
‎Este un lucru fără precedent ‎în relațiile franco-irlandeze.
‎Chiar înainte de proces, am vrut să merg ‎în Irlanda, cu unchiul meu, Bertrand,
‎pentru a explica ‎comunității locale ceea ce se întâmpla.
‎Și de ce era important pentru ei
‎că luptam pentru dreptate pentru mama mea
‎și pentru reabilitarea ‎reputației regiunii lor.
‎Am citit următorul text în biserică.
‎„Dragi prieteni, ‎dragi familii, dragi irlandezi,
‎în câteva zile,
‎va începe, în sfârșit, procesul ‎bărbatului acuzat că mi-a ucis mama.”
‎„Este un proces pentru o crimă
‎care nu reprezintă ‎câtuși de puțin Irlanda.”
‎„Este un proces pentru o crimă ‎pe care nici eu, nici voi nu o meritam.”
‎Am luptat neîncetat mulți ani.
‎Am suferit mulți ani.
‎Convingerea mea din ultimii 15 ani
‎este că toate dovezile conduc la Bailey.
‎Absolut toate dovezile conduc la Bailey.
‎Nu e nicio îndoială.
‎Pierre-Louis Baudey-Vignaud, ‎sosind la tribunalul din Paris,
‎unde bărbatul acuzat de uciderea ‎mamei sale este judecat în lipsă.
‎Nu există jurați.
‎Decizia o vor lua ‎în schimb trei magistrați.
‎Cred că e bizar. L-am intervievat ‎pe Frank Buttimer înainte de acest proces.
‎L-am întrebat: „Veți trimite pe cineva?”
‎Mi-a răspuns: ‎„De ce? Va fi găsit vinovat.”
‎Avocatul ‎care l-a reprezentat pe Ian Bailey
‎în cea mai mare parte ‎a celor 23 de ani trecuți de la crimă
‎a contestat procesul, ‎pe motiv de invaliditate.
‎Nu, nu consideră ‎că acest proces este valid sau just.
‎Nu va participa. Nu va fi reprezentat.
‎Nu voi renunța.
‎Nu-l voi lăsa în pace.
‎Au fost citați peste 30 de martori ‎în timpul acestui proces.
‎Am fost la proces ‎și am fost intervievată ca martor.
‎A fost foarte greu să trec prin asta, ‎foarte intimidant.
‎A trebuit să spun că Sophie ‎mi-a vorbit despre acest bărbat.
‎Asta era important.
‎A fost foarte intimidant, ‎dar a fost lucrul corect.
‎Pot să spun doar povestea mea.
‎Sper ca toate poveștile noastre, ‎puse cap la cap, să facă o diferență.
‎Depoziția mea a fost un factor important.
‎Ceea ce m-a făcut…
‎M-a făcut să simt că fac ceea ce trebuie, ‎vorbind, în sfârșit, deschis despre asta.
‎Cred că declarația mea ‎și toate celelalte declarații
‎au fost de folos ‎pentru rezultatul procesului.
‎A fost stresant, dar am vrut să spun ‎ce am ținut în mine în ultimii 23 de ani.
‎Tot ce-mi doresc e o încheiere. ‎Asta e ce-și dorește toată lumea.
‎Au luat în considerare ‎declarația lui Marie Farrell,
‎chiar dacă ea și-a retras-o.
‎Cred că în Franța ‎s-a concluzionat că mărturia ei inițială
‎a fost, probabil, cea adevărată.
‎Pentru prima oară, ‎judecătorii erau oameni complet neutri.
‎Tot ceea ce ne-am imaginat, ‎toate ipotezele noastre,
‎a fost prezentat unor judecători ‎obiectivi și profesioniști.
‎Ziua verdictului ‎a fost cea mai dramatică, evident.
‎După 22 de ani de așteptare,
‎22 de ani de suferință,
‎22 de ani de întrebări,
‎judecătorii l-au condamnat pe Ian Bailey,
‎care mi-a ucis mama acum 22 de ani, ‎la 25 de ani de închisoare.
‎Dl Bailey era vinovat.
‎E clar. El a omorât-o.
‎A zis-o judecătorul.
‎Tatăl, Georges, ‎a părăsit tribunalul la scurt timp
‎după ce Ian Bailey a fost condamnat
‎la 25 de ani de închisoare, ‎pentru uciderea fiicei sale.
‎A fost un moment ‎foarte emoționant pentru familie.
‎E un verdict. E primul verdict
‎și nu văd ‎cum Irlanda ar putea refuza extrădarea.
‎Acum, trebuie să se facă dreptate.
‎E mandatul european de arestare ‎și susține că sunt…
‎vinovat de…
‎uciderea calificată, ‎plus lovire și alte violențe…
‎a doamnei Toscan du Plantier.
‎Mă aflu în situația ‎de a fi acuzat de crimă…
‎fără ca măcar ‎să fiu intervievat de francezi.
‎Nu se va încheia aici. ‎Mă voi ocupa de asta.
‎Chiar dacă mă vor extrăda ‎și voi putrezi într-o închisoare franceză,
‎tot ce vor fi realizat
‎e să condamne un om nevinovat ‎pentru o crimă cu care n-a avut legătură.
‎OCTOMBRIE 2020 ‎24 DE ANI DUPĂ MOARTEA LUI SOPHIE
‎Această știre a apărut acum câteva ore.
‎Curtea Supremă a decis că Ian Bailey ‎nu poate fi extrădat în Franța‎,
‎pentru a executa 25 de ani de închisoare.
‎Ce urmează?
‎Nu știu.
‎Dacă Bailey ‎va continua să scape prin plasă,
‎voi avea grijă ca plasa să cadă peste el.
‎A fost condamnat în Franța. Nu înțeleg
‎cum poate să umble ‎nestingherit prin Irlanda.
‎Îmi puteți explica de ce e liber?
‎Scriu o poezie, ‎pe care încerc să o și memorez.
‎Dacă o scriu de mai multe ori și o recit…
‎Într-un final, o memorez.
‎Îmbătrânește.
‎Încetinește.
‎Se află sub presiune.
‎Cară această piatră de povară ‎de peste 20 de ani.
‎Fie că e nevinovat, fie că e vinovat, ‎el a cărat-o.
‎Dacă e nevinovat,
‎atunci a fost persecutat ‎în ultimii 23 de ani.
‎Viața lui nu poate fi normală. ‎Știe că oamenii îl evită.
‎Știe că oamenii nu-i vorbesc.
‎Nu e corect.
‎Cred că a fost condamnat ‎pentru personalitatea lui.
‎Altundeva în Irlanda,
‎poate că vecinii i-ar fi făcut viața grea ‎și ar fi trebuit să plece,
‎dar faptul că e încă acolo
‎arată cât de toleranți ‎au fost vecinii lui chiar și după crimă.
‎Dar e o traumă uriașă pentru comunitate.
‎Merg foarte rar într-o piață,
‎din motive evidente.
‎Și au trecut 20 de ani.
‎Sunt bine. Scriu o poezie nouă.
‎Mie nu mi se pare în regulă
‎că această persoană ‎poate provoca atâta durere
‎și…
‎își vede liniștită de viață.
‎Am scris-o săptămâna trecută. ‎E a doua versiune.
‎Credeam că ușa mi s-a deschis
‎Că am văzut totul
‎Dar s-a întâmplat ceva ciudat
‎Și mânerul a căzut de pe ușă…
‎L-am văzut pe Bailey ‎de cel puțin două ori.
‎M-a recunoscut o dată.
‎A reușit să se convingă ‎că povestea lui e adevărată, dar…
‎Nu am niciun fel de sentiment față de el.
‎E ca și când aș fi văzut neantul.
‎Vidul.
‎Nu am putut uita niciodată acest caz,
‎fiindcă în fiecare zi apare ceva în ziar.
‎Începe un proces. Începe un apel.
‎Devine parte din viața ta.
‎Dar îmi pare rău pentru tatăl și mama ei.
‎Cum au trăit de când s-a întâmplat?
‎Era lumina ochilor lor.
‎Pentru ea trăiau.
‎Ceea ce mă supără este că n-a mărturisit.
‎S-ar fi făcut dreptate ‎dacă ar fi mărturisit, nu?
‎Marguerite e convinsă că el e.
‎Dar ne-ar aduce pacea?
‎Nu poate exista dreptate ‎când îți moare fiica.
‎Nu.
‎Această casă din Irlanda e singurul loc
‎în care mergeam cu mama ‎și în care merg și azi.
‎Parcă merg să o văd.
‎Parcă merg să stau cu ea, de fiecare dată.
‎Mama e foarte prezentă în casa aceea.
‎Uite ce grindină!
‎E foarte prezentă.
‎Ian Bailey a negat mereu ‎implicarea sa în uciderea lui Sophie.
‎În ultimele ei declarații, ‎Jules Thomas i-a susținut nevinovăția.
‎În aprilie 2021, ‎ea a anunțat despărțirea de Bailey.
‎Dacă ar fi extrădat, Ian Bailey ar avea ‎dreptul la un proces nou în Franța.
‎Dar curțile irlandeze ‎refuză extrădarea sa.
‎Ele nu recunosc legea franceză ‎în baza căreia Bailey a fost condamnat.
‎Subtitrarea: Florin Rizea