EN DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
Sophie är i centrum av den här historien.
Men det är sant att under 23 år så har man ofta glömt vem min syster var.
Mycket kriminallitteratur handlar om våldsamma mord på kvinnor.
Gamla detektivhistoriers grälla omslag.
Sophie du Plantier var verkligen vacker.
Men hon var så mycket mer.
Hon var ensam, omtänksam, en romantisk poet.
För henne var West Cork en plats där hon kunde tänka, skriva, läsa.
Hon älskade irländsk poesi.
Jag kan föreställa mig henne dricka te med honung och läsa i en ullkofta.
I skenet av Fastnet-fyren utanför.
Det finns en mänsklig önskan att förstå mysteriet
som ligger bakom denna hemska historia.
Här är en rad från en av mina dikter.
"Det finns många kapitel kvar att läsa innan historien tar slut."
RÄTTVISA
FEBRUARI 1997 SJU VECKOR EFTER MORDET PÅ SOPHIE
Ian Bailey, som skrev om mordet för lokalpressen,
har blivit förhörd om mordet och släppt.
Vad som händer nu är upp till åklagaren.
Vi måste vänta på ett beslut från åklagaren.
Men du dödade inte Sophie du Plantier, och hade inget med mordet att göra?
Jag dödade henne inte. Jag vet inget om mordet. Jag är oskyldig.
Jag var i chock och Jules var i chock.
Efteråt kan jag se att det var posttraumatisk stress.
Veckan omedelbart efter och veckan efter det kom det fler medier.
De sa alla möjliga saker.
Alla här kände till en massa historier och händelser.
SMYCKESDESIGNER, SCHULLBO
Alla diskuterade dem. Alla.
Det blev bara märkligare och märkligare.
Han hade hört att Ian Baileys hobby var att förstöra religiösa föremål.
Garda frågade om det stämde att han sågs
ute i regnet en natt i bara kalsonger och en hatt.
Hon hade hört ryktas att han ylade mot månen på natten
med vad han beskrev som "Mr Baileys tankestav."
Folk såg honom i bara kalsongerna.
Bailey hade rutit och ylat utanför huset.
Det här är en månad efter mordet, men det är fullmåne.
Han sa att han hade kontakt med månen.
Ordet "mångalen" kommer därifrån.
Han ylade mot månen med sin stav mitt ute i vägen. Det är sant.
Jag hörde det. Jag antar att det är sant.
Jag känner folk som… De svär på att det här hände.
Det fanns en massa löjliga anklagelser och antaganden.
En sak var att jag ylade mot månen.
När det blev fullmåne sa de: "Bailey, han blir galen."
"Sen har han en stav. En magisk stav."
Jag hade tydligen en magisk stav som hade magiska egenskaper.
Jag använde den för trollformler.
Det finns alla möjliga rykten och felaktigheter som… Vem ligger bakom allt?
Jag gick till honom för att berätta vad folk sa om honom.
Jag gick hem till honom och knackade på. Han släppte in mig.
Han satt ner. Han hade alkohol överallt och mat och grejer.
Han ville bjuda på cider, men jag sa att det var ett kort besök.
Han var lugn tills jag sa vad folk sa, att han ylade mot månen och sånt.
Plötsligt fick han ett totalt psykbryt.
Han gick från där han satt och knogarna vitnade, ansiktet förvreds.
Han tog tag i nåt bakom sig som att han var förvånad.
Han sa: "Din jävel." Jag sa: "Vad då?"
Han sa: "Du såg henne på SPAR dagen innan hon mördades och du ville sätta på henne."
Han sa: "När du åkte hem till henne på natten sprang hon skrikande därifrån.
Du jagade henne, kastade nåt på henne, men du gick för långt."
Jag bara…
"Var kom det ifrån?" Det kändes som att han sa vad han hade gjort, men om mig.
Jag var rädd när jag gick. Jag hade just suttit med nån som var jävligt farlig
och jag kände mig rädd.
När han berättade den här historien, kändes det som nån form av bekännelse?
Definitivt, ja. Definitivt.
Han gjorde likadant mot alla andra som han erkände för.
Senare fick vi veta att han hade erkänt för ganska många som bodde här.
En kväll, nyårsafton, för att vara specifik,
satt Richie och Rosie Shelley och drack på en pub i Schull.
JOURNALIST, SUNDAY INDEPENDENT
De började prata med Ian Bailey och Jules Thomas.
De bjöd hem dem sent på nyårsafton.
Ian började prata om mordet och blev känslosam och började gråta.
JOURNALIST, IRISH TIMES
Det var tidigt på morgonen efter att ha druckit som han blev märklig.
Han började gråta och kramade Richie Shelley
och sa: "Jag gjorde det. Jag gick för långt."
De sprang skrikande från huset.
De flydde.
Alla andra medier kan berätta
att när man tvingas säga nåt, så säger man det.
Jag hade en tysk vän som hade fest. Ian var på festen, precis som många andra.
Vi råkade bara vara tillsammans under ett kort ögonblick.
I min värld finns inga sammanträffanden. Såna här saker läggs på plats.
Jag sa: "Du mördade den där kvinnan."
Hon ville konfrontera honom med det.
Han såg mig rakt i ögonen och sa att han inte ville att alla skulle bli inblandade.
Det var det han sa.
Jag kände Jules innan jag kände Ian. Hon var min granne.
Hon hade tre döttrar, och Ian dök upp några år senare.
Man är van vid att ge folk skjuts, för där finns ingen kollektivtrafik.
Flickorna behövde skjuts från Lowertown.
Jag brukade köra dem hela vägen hem,
eller om de skulle hämta flickorna, så lämnade de Malachi, min äldsta son.
Malachi var bara 14 då.
Han hade varit hemma hos en kompis och såg Ian utanför The Courtyard,
och Ian gav honom skjuts hem.
Ian verkade vara ganska stressad, och jag tror att han hade druckit.
Malachi var artig och frågade hur det gick med jobbet.
Då vände han sig och sa: "Jag gick upp dit och slog ihjäl henne med en sten."
Han bara sa det.
Det blev tyst, och Malachi ville nog bara komma hem så fort som möjligt.
Han sa inte mycket den kvällen.
Han ville inte hamna i knipa för att ha åkt med nån som hade druckit.
Men nästa dag berättade han vad som hade hänt.
Då sa jag: "Det här är för stort för att vi ska kunna besluta om det."
Då gick vi och anmälde det.
Garda skulle säga att det var avgörande för utredningen för dem.
Precis som alla andra här visste vi inte vilka bevis som utredningen hade då.
Jag visste bara vad som hände i min egen familj.
Man måste förstå att i den delen av landet, och i stora delar av Irland
så pratade man inte. Man höll tyst.
KRIMINALTEKNIKER
Man kanske visste nåt, men man sa inget. Man lade sig inte i.
Vi fick in bevismaterial bit för bit
från dem i lokalbefolkningen som vågade säga nåt till garda eller så.
Malachi var väldigt förvirrad och rädd.
Det satte spår hos honom i många år.
Jag vet inte om andra gör det,
men jag använder sarkasm och ironi ibland, och det var bara så löjligt.
Han kallade det "svart humor".
ÖVERINTENDENT, GARDA
Då var Irlands befolkning fem miljoner.
Av de fem miljonerna var det bara en som pratade om att döda henne.
Hur förklarar man, när nån gråter och kramar en
och erkänner ett mord, att det är svart humor?
Ingen av dem som han erkände för har tolkat det på det sättet.
23 DECEMBER 1997 ETT ÅR EFTER MORDET PÅ SOPHIE
Klockan nio i början av vintern är det fortfarande mörkt på Mizen Head-halvön.
Georges och Marguerite Bouniol, Sophies föräldrar,
ville fira en gudstjänst i den här delen av Irland som hon älskade så mycket.
I några dagar har det varit tänt i det här bortglömda huset,
där man för exakt ett år upptäckte Sophie Toscan du Plantiers kropp.
Jag blev genast skyddad efter att min mor dog.
Jag träffade inte polisen, varken den franska eller irländska.
Jag träffade inga journalister.
SOPHIES SON
Jag var väldigt långt från allt det.
Jag var en liten pojke, bara ett offer.
Under flera dagar, veckor, månader,
sa polisen till familjen att slutet var väldigt nära.
Det var precis runt hörnet.
Garda slutade aldrig lägga till saker till fallet,
men vi visste inte så mycket om det.
Vi var fortfarande väldigt känslosamma.
Jag tror att rättvisa kommer att skipas, det tror vi alla,
men ibland kan vi bli lite förtvivlade.
Och i början av januari sa garda ännu en gång till familjen
att fallet snart skulle lösas.
27 JANUARI 1998 TRETTON MÅNADER EFTER MORDET PÅ SOPHIE
God eftermiddag. Dagens rubriker.
En man har gripits i West Cork i samband med mordet på franska Sophie du Plantier.
Ett år efter det första gripandet grep de mig en andra gång.
Han hade sagt att han hade gjort det, så bli inte förvånad om du blir gripen.
De sa: "Vi är särskilda utredare från den nationella utredningsbyrån."
De var liksom gardas elitutredare.
-Vad händer? -Jag vet inte.
IAN BAILEYS ADVOKAT
Enligt irländsk lag kan man häktas två gånger, båda gångerna i 12 timmar.
Garda får inte en tredje möjlighet att förhöra en misstänkt.
Åklagaren granskar fortfarande mordfallet.
Åklagaren är en tjänsteman som bedömer gardas utredningar
och avgör om de har lyckats framställa tillräckligt med bevis för ett åtal.
Han greps under sektion 4 i strafflagen, och kan hållas häktad upp till 12 timmar.
Jag pratade med Jules när jag kom dit på morgonen.
Jag åkte hem till henne, till dem, för att vi var vänner.
Jag frågade henne: "Tror du att Ian kan vara skyldig?"
Hon sa: "Jag vet inte."
Garda förhör fortfarande en man i samband med mordet på Sophie Toscan du Plantier.
Jag minns särskilt två polismän som sa: "Nu tar vi paus."
Jag sa: "Nej, jag vill inte ha en paus." "Nej, men vi behöver en paus från dig."
Jag misstänker att de ville att Ian Bailey skulle erkänna.
Nån ringde mig och sa:
"I kväll, Marie-Madeleine, har jag goda nyheter åt dig."
Men den kvällen kom det inga goda nyheter. Åklagaren sa nej.
Återigen släpptes han.
De hade inte fått nåt erkännande, och bevisen var fortfarande bara indicier.
Vi var förstummade, allihop.
Det var svårt för mina föräldrar.
I Irland existerar inte offrets familj.
Garda gör sin utredning.
Sen ger de fallet vidare…
…till åklagarmyndigheten.
Inget mer kommer att hända, så var vänliga att skingra er.
Är det okej?
Och vad gör han? Han läser dokumentationen.
Det är han som bestämmer om man ska åtala eller inte.
Om det inte finns tillräckligt med bevis. väcker han inte åtal.
Om du ursäktar att jag uttrycker mig så, tror jag ibland
att Bailey höll Irland om pungkulorna.
Efter gripandet underhöll Ian Bailey medierna.
Han bjöd till och med hem dem.
Med sin partner svarade han på våra frågor och bedyrade sin oskuld.
Han var involverad med pressen, skulle jag säga.
Han var väldigt involverad med dem då.
Vi vet inte exakt vem som drar nytta av dessa lögner om oss,
men det jag vet är att polisen har försökt utmåla mig som mördare,
tillsammans med min partner, Jules. Vi har inget med det att göra.
SCHULLBO
Det är svagheten i hans personlighet.
Han söker den uppmärksamheten.
Mordet ägde rum i december 1996.
Gripandena skedde 1997, 1998.
Det hade lugnat ner sig. Utredningen pågick.
För omvärlden verkade det som om inget hände på flera år.
Men plötsligt dök fallet upp i det allmänna medvetandet igen.
Ian Bailey hävdar att hans liv förstördes av artiklar om Sophie Toscan…
Bailey anklagade tidningarna för förtal
när de kallade honom Sophie Toscan du Plantiers mördare.
Med jämna mellanrum dök det upp en snaskig, skadlig artikel i nån tidning.
Uppenbarligen berättade vissa utredare om fallet för sina kontakter,
och senare stämde jag dem för det.
Han försöker rentvå sitt namn genom att stämma för förtal.
DECEMBER 2003 SJU ÅR EFTER MORDET PÅ SOPHIE
I dag började Ian Baileys förtalsrättegång mot sju irländska och brittiska tidningar,
som hade skrivit om fallet, vid tingsrätten i Cork.
Hans advokat sa att under nästan sju år hade mr Bailey ställts inför rätta
av vinklade medier som hade försökt demonisera hans klient.
Men sen ansökte tidningarna om tillgång till gardas akter, och det fick de.
Det skulle visa sig bli väldigt viktigt.
De kallade också vittnen som hade gjort uttalanden.
Folk som inte ville vara där blev plötsligt kallade till domstolen.
Självklart tittade jag på nyheterna och såg vittnena från Schull
som stod utanför domstolen och försökte undvika kamerorna.
Ingen ville bli filmad för nationell tv.
Vi var alla intresserade av fallet, för det har blivit en del av vår historia.
Vi lärde oss mycket om fallet och utredningen.
Det var första gången allmänheten fick höra anklagelserna mot Ian Bailey.
Domstolsförhandlingarna skulle kunna pågå till slutet av veckan.
Vi fick en bild av fallet som hade byggts upp.
Väldigt mycket var bara indicier, men det var ganska detaljerat ändå.
Tidigare hade vi inte tillgång till de irländska akterna.
Det som var ovanligt var att alla vittnen som hade förhörts
kom fram under rättegången och sa precis samma sak.
Det var inte de som ljög.
Tidigare visste vi inte varför Bailey var misstänkt, men nu såg vi.
"Vänta. Det är därför de pekar ut honom."
Trots att det var Bailey som stämde tidningarna, blev det en mordrättegång.
Bill Fuller sa att mr Bailey sa:
"Hon sprang och skrek och då hände nåt i bakhuvudet.
Du gick för långt och fick döda henne."
Han kände att Bailey försökte erkänna…
Malachi Reed hävdar att Ian Bailey svarade:
"Det var okej tills jag gick och slog ihjäl henne med en sten."
Han lade armarna om Shelley och sa: "Jag gjorde det. Jag gick för långt."
Det är konstigt att han inte insåg att det kunde gå illa för honom.
Bailey greps av hybris, nåt som ofta inträffade,
och han trodde att han skulle bli rik och sätta dit medierna.
Ett av de mer intressanta bevisen som dök upp under förtalsfallet
fokuserar på Kealfadda-bron, en dryg kilometer från Sophies hus.
En butiksägare från Schull sa till domstolen att hon såg Ian Bailey här
klockan tre på natten när Sophie blev mördad.
Marie Farrell var avgörande för garda, för hon var den enda som hade sett Ian
i närheten av Sophies hus.
Marie Farrell sa till garda att hon såg en man
som hon senare identifierade som Ian Bailey på Kealfadda-bron,
en dryg kilometer från Sophie Toscan du Plantiers hus.
Marie Farrell är en central karaktär för att hon såg Bailey…
SOPHIES KUSIN
…på mordnatten på Kealfadda-bron.
Hon var ett avgörande vittne.
Är du hundra procent säker på att det var Ian Bailey på bron?
Hundratio procent.
Ian Bailey bekräftade det när han kom in i min butik
och sa: "Jag vet att du såg mig på bron."
Hon var utomordentligt trovärdig.
Väldigt bestämd och väldigt tydlig.
Hon var också väldigt tydlig med hur hon hade blivit hotad av Ian efteråt.
Marie Farrell sa att Ian Bailey flera gånger hade försökte tvinga henne
att ta tillbaka uttalandet till garda.
Han sa att han visste saker om henne och bad henne ändra sitt uttalande.
Hon gjorde många officiella klagomål till garda
angående de trakasserier och hot
som hon utsattes för av Ian Bailey.
Han kom till butiken och sa att han visste att jag hade sett honom på bron.
Han ville att jag skulle säga till hans advokat
att garda hade tvingat mig att berätta om honom.
Då skulle han lämna mig i fred.
När jag inte hade för avsikt att göra det gjorde han mitt liv till ett helvete.
Vid en tidpunkt tänkte jag:
"Han är så stor. Han kan döda mig på två minuter utan att nån ser det."
Vi väntade på att glassbaren skulle öppna när hon kom springande,
fullständigt livrädd. Vi sa: "Vad har hänt?"
Hon sa att Bailey hade parkerat med bilen mot henne och gjort så här.
Han gjorde så här om han träffade mig på gatan, eller så gjorde han så här.
De hoten fortsatte i flera månader.
Hon sa att hon fruktade för sig själv och sina barn.
Jag utredde saken och upptäckte att han hade hotat andra vittnen och grannar.
Så det var förståeligt att särskilt den kvinnliga befolkningen i området
var rädda för Ian Bailey.
Många kvinnor var livrädda för Ian Bailey.
Många kvinnor reste härifrån. De åkte och de kom inte tillbaka.
Ian Bailey tillbringade sin tredje dag i vittnesbåset i dag.
Det var otroligt vad vi fick veta.
Man skrev nåt vid lunch, men på eftermiddagen fick man kasta det.
Ian Baileys korsförhör började sent i eftermiddags,
och nästan genast förhördes han om det som har beskrivits
som hans stormiga förhållande med partnern Jules Thomas.
Han hade slagit Jules så illa att hon nästan förlorade ett öga.
En vän till Jules Thomas döttrar, Peter Bielecki,
berättade om hur Ian Bailey misshandlade Jules Thomas 1996.
Det knackade på dörren, och det var Jules dotter Virginia.
Hon undrade om jag kunde köra Jules till sjukhuset.
Jules sitter på sängen.
Hon är hopkurad i en boll.
Det här ögat är enormt. Hälften av håret är utslitet.
Hon har rivmärken i hela ansiktet. Läppen är sprucken.
Fenella, den lilla flickan, såg på mig…
Än i dag kan jag inte…
Förlåt. Ett ögonblick.
Det var hennes ansiktsuttryck.
Hon bad om hjälp, men jag kunde inte hjälpa henne.
Jag har aldrig känt mig så värdelös i hela mitt liv.
Jag kunde inte hjälpa det här barnet.
Det blev en del av deras liv tillsammans.
Grannarna blev vana vid att se henne med blåmärken.
Efter tredje eller fjärde gången såg de henne med en blåtira.
De blev förfärade av de vilda attackerna.
Paul Gallagher sa att han hade angripit ms Thomas åtminstone fem gånger.
Det är inte det att jag inte vill prata, men det var för länge sen.
Vid det tillfället hade vi båda druckit.
Jag vet inte riktigt vad som hände, men hon började ta tag i mig,
Jag knuffade tillbaka henne, och då gjorde jag henne illa.
Mr Bailey erkände att ms Thomas hade fått hårtestar bortslitna från huvudet,
hennes ena öga var lila, stort som en grapefrukt,
och läppen hade slitits loss från gommen. Hon behövde åtta stygn.
Mr Bailey sa att han hade druckit och tappat kontrollen.
Han förnekade att han var en våldsam man.
Jag pratade med en lokal polis och sa: "Hon tänker inte anmäla honom."
Han sa: "Det måste hon.
Annars blir det värre nästa gång. Då kanske det inte är hon."
När var det här i förhållande till mordet på Sophie?
Sex månader innan, tror jag. Inte mer.
Jag måste ta på mig det fulla ansvaret.
Men det krävs två för att dansa tango.
Men jag försöker inte avsäga mig ansvaret för det jag gjorde, inte alls.
Ian är en intressant paradox mellan att vara skamlös och skamlig.
I dag dömde domare Patrick Moran mot Ian Bailey.
Tidningarna pekade inte ut honom som mördare,
och domare Moran tvekade inte att beskriva mr Bailey som en våldsam man.
Han förlorade fallet.
Det var nästan som ett självskadebeteende…
PARISKORRESPONDENT, IRISH TIMES
…att dra i gång den här rättegången.
I Paris hos Sophie Toscan du Plantiers föräldrar, välkomnade familjen domslutet.
Jag ser domen som rättvis. Dessutom insisterade domaren på
att han var väldigt våldsam, främst mot kvinnor.
Vi hoppas att de nya vittnesmålen
gör att åklagaren snart fattar ett nytt beslut att gripa mördaren.
Man trodde att han genast skulle gripas, och att det här skulle leda till nånting.
Vi hoppades fortfarande att åklagaren skulle åtala honom.
Irlands åklagarmyndighet kommer inte att åtala Ian Bailey för mordet.
För mig är det helt otroligt att efter allt som kom ut,
alla vittnesmål och alla bevis, att han aldrig ställdes inför rätta.
Det var tydligt att Bailey verkade ännu mer skyldig än förut.
Men inget hände.
Sen min mammas död har jag haft turen att kunna sätta en stor barriär
mellan mig och den här historien.
Men tiden går.
Nu har det gått 23 år, och jag har genomgått två faser.
Jag hade en fas där jag var ett barn
som lider, som gråter, som sörjer,
och sen fasen där jag går in i striden.
PARIS FRANKRIKE
FÖRENINGEN FÖR SANNINGEN OM MORDET PÅ SOPHIE TOSCAN DU PLANTIER
Den här föreningen är väldigt viktig för mig och för sökandet efter sanningen.
Varje månad, oavsett vad som händer i allas liv, så träffas vi.
Den grundades av min mormors bror.
Vi var väldigt säkra på att den irländska polisen, garda
skulle lösa problemet. "Vi har hittat mördaren."
SOPHIES MORBROR
Men det blev inte så.
Då sa jag till min syster: "Vi är fast. Vi kan vänta i flera år. Inget händer."
Så vi bildade föreningen 2007.
Vad händer?
-Har du gått ner i vikt? -Lite.
Jag visste ingenting om straffrätt och sånt.
Jag lärde mig skillnaderna mellan rättssystemen.
Är det möjligt att döma nån i deras frånvaro i Irland?
Det franska systemet är helt annorlunda.
Det är otroligt annorlunda, och man kan inte säga det för ofta.
I Irland, som bygger på det brittiska rättssystemet,
måste man bevisa skuld bortom rimligt tvivel,
och i Frankrike har man un faisceau de preuves.
Det är som en bukett bevis.
Efter förtalsrättegången 2003,
har vi alla vittnesmål. Vi har allt för första gången.
Det var början på den lagliga striden i Frankrike
för sanning och rättvisa för Sophie.
Alla som kände mamma visste att hon var en kämpe,
och jag ska också försöka vara en kämpe.
En sak är säker. Bailey kommer inte att undkomma rättvisan hela livet.
Vi bildade föreningen i september 2007,
och den franska utredningen inleddes 2008.
Det jag har lärt mig av historien under 24 år
är att varje gång du tror att det är över, så dyker det upp nya överraskningar.
Det skedde en utveckling i historien som tog Irland och Frankrike med storm.
Jag är säker på att det inte var Bailey.
MARIE FARRELL
-Är du säker på det? -Absolut.
Marie Farrell tog tillbaka sina uttalanden.
Mina uttalanden var bara skitsnack, och jag ville ta tillbaka dem.
Huvudvittnet har plötsligt oåterkalleligt tagit bort sig själv från ekvationen.
Marie Farrell vände hela utredningen upp och ner.
Hon var med en man som inte var hennes man.
Om det skulle komma ut skulle mitt liv bli förstört,
och mitt äktenskap skulle ta slut, trots att jag inte hade en affär.
Därför hävdar hon nu att polisen tvingade henne att identifiera den huvudmisstänkte.
De sa åt mig att inte oroa mig, att jag aldrig behövde vittna i domstol.
Jag skulle bara säga det för deras skull.
"DET ÄR HAN"
Under rättegången trodde jag på henne. Hon var ett väldigt trovärdigt vittne.
När hon tog tillbaka uttalandena trodde jag på henne. Hon var trovärdig igen.
Jag sa till dem att jag tog tillbaka allt och jag grät och jag sa:
"Nu räcker det. Jag tar tillbaka allt. Jag vill inte vara med. Jag kan inte mer."
Ja…
Jag vet inte.
Hon höll fast vid sin historia i tio år,
och jag trodde att den stämde.
Vad fick henne att ändra sig?
Vad tror du?
Jag talar sanning nu.
Varför skulle jag sätta mig i rampljuset så här om jag inte talade sanning?
Du kanske skulle göra det om Ian Bailey hotade eller skrämde dig,
Det har framkommit vittnesmål i rätten, från din egen mun,
att du kunde bli rädd för honom. På det här viset blir du av med honom.
Nej, jag har inte blivit hotad av Ian Bailey.
Det vår familj ångrar är att vi inte stoppade pressen
som Bailey lade på Marie Farrell.
I många år bodde hon i samma by som Bailey, i Schull,
och hon var utsatt för enorm press.
Allt förändrades igen och Bailey började komma tillbaka.
Bailey var själaglad. Som han sa: "Välkommen till det godas sida."
De hade nu ett vittne på sin sida som hävdade att garda var korrupta.
Mr Bailey har alltid sagt att behandlingen som han har fått utstå
av den irländska polisen har varit korrupt.
Var utredningen korrupt,
med avsikten att sätta dit nån som de visste var oskyldig?
Jag skulle säga att det snarare var inkompetens
än nåt avsiktligt eller ondskefullt.
Tyvärr tror jag att hela debaclet
hänger på hur garda skötte det här från första början.
Stora misstag från första början,
som att man inte höll folk borta från brottsplatsen.
Folk kunde gå runt där.
Bevismaterial har försvunnit. Det finns en grind.
En stor blodbestänkt grind från en gård försvann under utredningen.
Hur i Guds namn kan nåt sånt försvinna?
Varför hade de ingen vittneskonfrontation när Marie Farrell hade pekat ut honom?
Det var bara en aspekt som garda nog skulle erkänna att de skötte dåligt.
Vi är som alla poliser. Vi är inte perfekta.
Jag säger inte att vi inte begick misstag, men det fanns inga…
Jag går i god för att det inte fanns nån korruption, ingen skulle sättas dit.
Allt sköttes korrekt.
Jag tror inte att nån skulle säga att den utredningen var ett föredöme.
Men att utredningen har brister, måste det betyda att han är oskyldig?
Det gick sex månader, sen ett år, sen två, tre, fyra år.
Man tänker: "Varför i hela friden händer ingenting?"
Jag förstår inte varför åklagaren inte åtalade honom.
DECEMBER 2011 FEMTON ÅR EFTER MORDET
Tidigare dolda officiella dokument har nu börjat dyka upp.
För tio år sen sa åklagarmyndigheten
att det inte fanns belägg för ett åtal mot Bailey.
2011 fick vi veta varför åklagaren drog slutsatsen
att bevisen inte räckte för ett åtal mot Ian Bailey.
Bland dokumenten fanns yttrandet från Eamonn Barnes,
som var chef för åklagarmyndigheten och som beslutade att inte åtala Bailey.
Enligt hans åsikt var bevisen i fallet inte i närheten av bra nog för ett åtal.
Mr Barnes sa att garda-utredningen var bristfällig och vinklad mot mr Bailey.
Åklagaren beslutade att garda använde tvivelaktiga metoder under utredningen.
Jag blev väldigt besviken på många saker.
Jag är polis. Mitt jobb som polis är att samla in bevismaterial
och skicka dem till åklagarmyndigheten.
Det är de som fattar besluten.
Vi har ingenting att säga till om,
trots att man ser saker där,
och de säger: "Hur kan han strunta i det och det?"
BARA ETT SVART SKÄMT
I nästan alla fall när ett vittne säger en sak och Ian ger en annan version,
så går åklagaren på Ians tolkning.
Han ifrågasatte alla vittnen när det gällde deras trovärdighet.
Folk som paret Shelley och Malachi Reed ifrågasattes
för att de inte uttalade sig genast. Det gjorde dem opålitliga.
Till exempel sa 14-årige Malachi Reed inget till sin mamma när han kom hem.
Han väntade till nästa dag, så åklagaren avfärdade uttalandet.
De var vanliga vittnen som inte hade nån som helst anledning att ljuga.
SARKASM
Hans tolkning av Ian Baileys tidigare beteende…
Jag vet inte hur man kan tolka nåt som sarkastiskt från en skriven text.
En av de mest chockerande sakerna i rapporten är att det står:
"Ja, Bailey hade varit våldsam mot kvinnor,
men tyvärr händer ju sånt hela tiden."
De ursäktade det och sa att det faktum att han hade en historia av våld mot kvinnor
inte var relevant i ett fall där en kvinna slogs sönder och samman.
Slutsatsen i slutet av rapporten är:
"Det finns inte tillräckliga grunder för en rättegång."
James Hamilton sa att det inte fanns bevis nog
för att åtala Ian Bailey för mordet på Sophie Toscan du Plantier.
Han sa att utredare kan gå på misstankar, men åklagaren måste gå på bevis.
Sophie Toscan du Plantiers familj
har bildat en förening för att sätta press på irländska och franska myndigheter.
Pressen ledde till ett beslut från garda-chefen och justitieministern
att lämna över gardas dokumentation kring mordet till en domare i Paris,
som ska göra en egen utredning enligt fransk lag.
När en fransk medborgare mördas utomlands
har Frankrike rätt att göra sin egen utredning
och därefter åtala den misstänkte.
Jag tror och jag hoppas att det blir ett åtal i det här fallet.
Det är det vi jobbar för.
Den franska familjen slutade inte knacka på den franska regeringens dörr.
"Få irländarna att lösa det här. Se till att nån blir ställd inför rätta."
Jag har ett usb-minne som innehåller alla viktiga dokument.
Den franska akten.
Jag sympatiserar till fullo med familjen, men jag förstår inte varför
de är så övertygade av de bevis som vi i det här landet har visat
är minst sagt skumma.
En konspiration hade försökt förhindra rättvisans gång
genom att få Marie Farrell att göra falska uttalanden.
Jag kämpade emot och vidtog rättsliga åtgärder för att rentvå mig.
NOVEMBER 2014 ARTON ÅR EFTER MORDET PÅ SOPHIE
Här, på det som kallas Irlands Riviera, väntar man spänt på fler avslöjanden.
Ian Bailey stämmer staten och hävdar att han blev felaktigt misstänkt för mord.
Bailey stämde oss.
Sanningen kommer alltid fram till slut.
Det kan ta lång tid, men så blir det.
Juryn fick höra att garda-män konspirerade för att dra in Bailey
i mordet på Sophie Toscan du Plantier, för att få honom oskyldigt dömd för brott.
Det verkade som om Ian Bailey skulle vinna.
Marie Farrell sa att hon kom till domstolen av egen fri vilja
för att berätta sanningen under ed.
Förstås var det så att när Marie Farrell klev upp i vittnesbåset
ansågs hon vara stjärnvittnet.
Marie Farrells tid i vittnesbåset var dramatisk.
Men försvarsadvokaten sa att hennes utsagor i många fall inte var trovärdiga.
Sen kom det till frågan
om mannen som hon var med när hon såg Bailey på Kealfadda-bron.
Marie Farrell har aldrig avslöjat identiteten på den man hon var med
den 23 december 1996.
I vittnesbåset i dag vägrade hon berätta vem hon var med den natten.
"Jag vägrar," sa hon.
Han pressade henne ytterligare, och då säger hon:
"Jag är trött på alla frågor om min personliga relation. Jag har fått nog."
Hon tog sin handväska och sin kappa och lämnade vittnesbåset och rättssalen,
till Baileys och hans advokaters stora förfäran.
När Marie Farrell gick ut var episkt.
Kameramannen från RTÉ var kvick.
Han sprang runt framifrån, och filmade när hon kom ut från baksidan.
Buttimer fick övertala henne.
Domaren varnade henne. Han sa: "Det här är sista gången du går ut."
Sen sa han: "Du måste säga namnet på mannen.
Vi har inga hemligheter i den här rättegången. Säg namnet."
Hon sa ett namn.
Det var ännu en lögn.
Hon hade precis ljugit för domstolen under ed.
Advokater för garda och staten sa att Farrells historia hade ändrats så ofta
att hon inte var trovärdig.
Den stackars kvinnan ljög hela tiden.
Till slut visste hon inte vad hon sa. Det var bara trams.
Ians viktigaste vittne var Marie Farrell.
Hon var absolut viktigast för honom, och hennes trovärdighet var körd.
Efter det hade han det svårt och han förlorade.
Ian Bailey lämnade domstolen efter att ha förlorat en maratonrättegång
och får betala rättegångskostnader på miljoner euro.
Jag kan inte säga nåt nu. Förlåt.
Det viktigaste, enligt min mening, är att hon kom till oss.
Vi letade inte efter henne, och det är väldigt viktigt.
Jag minns henne väl.
Jag minns faktiskt att Sophie satt här i baren.
Alltid väldigt lågmäld. Hon satt där tyst.
Hon störde ingen.
Du har väckt allt till liv.
Tjugofyra år är väldigt länge…
PUBÄGARE
…och minnet blir tunt och det är svårt att minnas allt i detalj.
Det har varit rättegångar för förtal, rättegångar för andra saker,
och det har kallats Bailey-fallet sen dess.
Jag tycker att fokus måste tillbaka till Sophie,
det oskyldiga offret för en fruktansvärd gärning.
Och vid den tiden fanns alla dessa frågor som aldrig besvarades ordentligt.
Alla letade efter den avgörande ledtråden.
KONSTNÄR, SCHULLBO
Om vi bara kunde hitta svaret skulle allt bli bra igen.
Det fanns många lokala nätverk där…
Det var som att lägga pussel.
Alla försökte begripa alla små bitar av information
som alla försökte sätta ihop till nåt slags berättelse,
som hela tiden föll isär.
Det fanns skäl till varför garda inte fick vissa vittnesmål förrän långt senare.
De insåg inte vikten av vad personen hade att säga.
KALIFORNIEN USA
Jag minns frustrationen över att bli förhörd flera år efteråt.
GÄST HOS JULES OCH IAN DECEMBER 1996
Jag var den som var hemma hos den misstänkte dagen efter mordet.
Det var nåt som jag aldrig skulle kunna sudda bort ur minnet.
När jag var 20 lämnade jag Italien
och flyttade till Irland, där jag träffade Ginny Thomas.
Jag minns att hon var öppen om sin familj, om sin mamma, Jules,
och hennes ökända pojkvän, Ian.
Det slutade med att jag skulle bo hos dem över jul.
Jag minns bussresan från Cork till West Cork,
när jag hörde om mordet.
När jag kom fram minns jag att allt kändes konstigt.
Jag minns att Ian skrev om fallet som journalist.
Han var en stor man med en stor personlighet.
Jag minns att jag såg skråmorna på armarna.
Skråmorna var synliga,
och jag tror inte att de orsakades av en julgran
eller av att ha dödat en kalkon.
Det var inte som att jag granskade honom,
men jag kan absolut säga att taggar kan ha orsakat skråmorna.
Jag minns att jag tog en dusch.
Det stod en stor hink i duschen.
Det låg en mörk rock i hinken.
Tungt tyg.
Jag tror att det var Ians rock.
Jag skulle säga att det är ovanligt
att tvätta ett så stort plagg, som inte går lätt att torka, mitt i vintern, men…
Det är viktigt, och jag minns tydligt att det var ovanligt.
Jag tror fortfarande att det finns många frågor om fallet
som han aldrig har svarat tillfredsställande på.
Det finns så många motsägelser mellan hans version
och vittnena som pratade med garda.
Till exempel, kände han Sophie?
Visste du nånting om henne?
Hade du träffat henne? Kände du henne? Hade du sett henne förut?
Jag hade aldrig träffat henne. Jag hade aldrig pratat med henne.
Kände du Sophie Toscan du Plantier?
Jag kände henne inte. Jag hade aldrig träffat henne.
Hon hade blivit utpekad för mig en gång.
Kände du Sophie Toscan du Plantier?
Jag hade aldrig träffat eller pratat med henne.
Hon hade blivit utpekad för mig en gång.
När Sophie dog var det en stor chock för mig.
Därför stängde jag alla dörrar.
Jag har inte läst, lyssnat eller tittat på nånting.
Jag vill inte veta nånting.
Minnet kom tillbaka när vi bildade föreningen, så det var långt efteråt.
Det är det märkliga med minnen.
"En man som skrev dikter" kom tillbaka i mitt minne.
Det kan ha varit första natten som hon var i Irland.
Några dagar före min födelsedag ringde hon. Vi pratade om allt möjligt,
om hennes liv, hennes man, hennes arbete, vad hon hade gjort den dagen…
Nån gång när hon berättade om sitt arbete så berättade hon om den här mannen.
Det var en man som ville träffa henne för att prata om ett projekt kring poesi.
Hon tyckte att han var märklig. Hon tyckte att han var lite skum.
Jag sa: "Träffa honom inte ensam. Träffa honom bland folk."
Han sa att han aldrig träffade henne, men alla dessa människor,
minst åtta andra människor,
säger det totalt motsatta, när han säger att han inte kände henne.
PARIS FRANKRIKE
Kanske den viktigaste av dem alla är Guy Girard,
en filmproducent som jobbade med Sophie. De pratade innan hon åkte till Irland.
Då nämnde hon återigen att hon skulle träffa en man i Schull som var författare.
Den här historien påverkade mig verkligen.
GUY GIRARD FILMARE, SOPHIES KOLLEGA
Den påverkade mig djupt.
Det var kvällen innan hon skulle åka.
Jag trodde att hon pratade om en regissör från Bretagne
som hade ett liknande namn.
Så jag sa: "Jag känner honom. Jag har sett hans filmer. "
Hon sa: "Nej, du kan inte känna honom. "Eoin Bailey bor granne med mig i Cork."
Hon sa att försörjde sig som författare, att han var journalist eller poet.
Hon sa att han var intresserad av historier om våld i hemmet.
Sophie kände Bailey. Bailey kände Sophie.
Det andra är Baileys bekännelser.
Baileys bekännelse till Malachi Reed, till andra människor:
"Jag gjorde det."
Det tredje är Baileys rörelser under mordnatten.
Han erkände själv att han gick ut på mordnatten.
Så Bailey har inget alibi.
Den andra punkten är förstås skråmorna och märket i pannan.
Allt det är en del av faisceau de preuves,
som fransmännen säger, en del av den där buketten av bevis.
Sammantaget blir allting ganska graverande.
Vi kom till en situation
då fransmännen bestämde att genomföra rättegången mot Bailey i hans frånvaro.
Vi hade en rättegång som vi hade väntat på i 22, 23 år.
MAJ 2019 TJUGOTVÅ ÅR EFTER MORDET PÅ SOPHIE
I morgon i Paris, över 1 000 kilometer bort,
ställs Ian Bailey inför rätta för mordet i sin frånvaro enligt fransk lag.
Det har aldrig skett förut i förhållandet mellan Frankrike och Irland.
Precis före rättegången i Frankrike
ville jag åka till Irland med min morbror, Bertrand,
för att förklara vad som hände för lokalbefolkningen där.
Och varför det var viktigt för dem, att jag kämpade för rättvisa för min mor…
…för att rentvå deras land.
Så jag läste upp en text i kyrkan.
"Kära vänner, kära familjer, kära irländare.
Snart börjar rättegången mot mannen som anklagas för att ha mördat min mor.
Det här är en rättegång om ett mord
som inte passar in med hur Irland är.
Det här är en rättegång om ett brott som ni och jag inte förtjänade."
Jag har kämpat som en hund i åratal.
Jag har lidit i åratal.
De senaste 15 åren har jag varit övertygad om
att allt pekar på att det var Bailey.
Allt, allt, allt visar att det är Bailey. Det råder ingen tvekan.
Pierre-Louis Baudey-Vignaud anländer till domstolen i Paris,
där mannen som anklagas för att ha mördat hans mor prövas i sin frånvaro.
Det finns ingen jury. I stället avgörs fallet av tre domare.
Det är bisarrt.
Jag frågade Frank Buttimer om han skulle skicka dit nån.
"Varför? Han kommer att förklaras skyldig."
Advokaten som har representerat Ian Bailey
under de 23 år som har gått sen mordet
har avfärdat förfarandet som ogiltigt.
Nej, han erkänner inte att förfarandet är giltigt eller rättvist.
Han kommer inte att delta eller representeras.
Jag släpper det inte.
Jag låter honom inte vara.
Mer än 30 vittnen har kallats till rättegången.
Jag var på rättegången och förhördes som vittne.
Det var svårt att gå igenom, det var överväldigande.
Jag behövde säga att Sophie hade pratat med mig om den här mannen.
Det var det viktiga.
Det var väldigt skrämmande, men det var rätt sak att göra.
Jag kan bara göra det jag kan,
men när alla pusselbitar faller på plats spelar det förhoppningsvis en roll.
Mitt vittnesmål var en viktig faktor.
Det fick mig att känna…
Jag kände att jag gjorde rätt när jag pratade om det och äntligen var öppen.
Jag tror att mitt vittnesmål, tillsammans med alla andra vittnesmål,
gjorde skillnad för resultatet.
Det var nervöst, men jag ville säga det jag har hållit inne med i 23 år.
Jag vill bara ha ett avslut. Det är allt alla vill ha.
De ansåg att Marie Farrells vittnesmål var legitimt, trots att hon tog tillbaka det.
Jag tror att man i Frankrike menade att den första vittnesutsagan
förmodligen var närmast sanningen.
För första gången var det folk på utsidan som dömde.
Allt som vi hade föreställt oss, alla våra hypoteser
lades fram av domarna, som var objektiva och professionella.
När domslutet kom blev ett dramatiskt ögonblick.
Efter 22 år av väntan…
…22 år av lidande, 22 år av frågor…
…så dömde domarna Ian Bailey,
som dödade min mor för 22 år sen, till 25 års fängelse.
Mr Bailey förklarades skyldig.
Det är tydligt. Han dödade henne.
Domaren sa det.
Pappa Georges lämnade domstolen efter att Ian Bailey dömdes i sin frånvaro
och dömdes till 25 års fängelse för mordet på hans dotter.
Det var ett väldigt känslosamt ögonblick för familjen.
Det är en dom. Det är den första domen.
Jag ser inte att Irland kan vägra att lämna ut honom. Rättvisa måste skipas.
Det här är en europeisk arresteringsorder, och det står att jag är skyldig…
…till överlagt mord och grov misshandel av Madame Toscan du Plantier.
Jag befinner mig i en situation där jag har åtalats för mord
utan att ha förhörts av fransmännen.
Sista ordet är inte sagt. Jag tänker ta det vidare.
Även om de skulle lämna ut mig och jag får ruttna i ett franskt fängelse,
så har de bara dömt en oskyldig man för nåt som han inte hade att göra med.
OKTOBER 2020 TJUGOFYRA ÅR EFTER MORDET
För bara några timmar sen kom nyheten
att domstolen har beslutat att Ian Bailey inte kan utlämnas till Frankrike
för att avtjäna ett 25-årigt fängelsestraff.
Vad händer nu?
Jag har ingen aning.
Om Bailey fortsätter glida genom nätet…
…lovar jag att jag ska se till att nätet dras åt om honom.
Han dömdes i Frankrike. Jag förstår inte varför han kan gå omkring i Irland.
Kan du förklara varför han är fri?
Jag skriver en dikt som jag försöker lära mig utantill.
Om jag skriver ner den flera gånger och läser den, så fastnar den till slut.
Han blir äldre.
Han blir långsammare. Han har mycket att tänka på.
Han har burit det här med sig de senaste drygt 20 åren.
Han har burit det oavsett om han är oskyldig eller skyldig.
Om han är oskyldig så har han blivit orättvist förföljd de senaste 23 åren.
Hans liv kan inte vara normalt. Han vet att folk undviker honom.
Han vet att folk inte pratar med honom.
Det är inte rätt.
Jag tror att han blev dömd för sin personlighet.
I andra delar av Irland skulle grannar kanske trakassera honom tills han åkte,
men att han fortfarande är kvar visar på
hur toleranta hans grannar var, även efter mordet.
Men det är ett enormt trauma för hela samhället.
Jag går sällan till en marknad, av uppenbara skäl.
Och det är 20 år senare.
Det är bra. Jag skriver en ny dikt.
För mig känns det inte bra att han kan orsaka så mycket smärta
och bara…
…fortsätta som förut.
Jag skrev den här förra veckan. Det här är det andra utkastet.
Jag trodde att jag hade greppat nåt, att jag hade sett allt.
Men nåt märkligt har hänt och handtaget har fallit från dörren…
Jag har sett Bailey minst två gånger.
Han kände igen mig en gång.
Han har övertygat sig själv om sin historia, men…
Jag känner ingen empati för honom. Ingen.
Bara känslan av att ha sett ett tomrum.
Ett intet.
Jag har aldrig fått glömma det, för det finns nåt i tidningen varje dag.
Det är rättegångar och överklaganden…
Det blir en del av ens liv.
Men jag tycker synd om hennes föräldrar. Hur har de levt sen det hände?
Hon var deras ögonsten.
Allt de levde för.
SOPHIES FÖRÄLDRAR
Det som stör mig är att han inte har erkänt.
Skulle du känna att rättvisa hade skipats om han erkände?
Ja. Marguerite är övertygad om att det är han.
Men skulle det ge frid?
Man kan inte få rättvisa för en dotters död.
Nej.
Huset i Irland är det enda stället dit jag åkte med min mamma
och dit åker jag än i dag.
Det är som att åka och träffa henne.
Det är som att bo hos henne varje gång.
Mamma är väldigt närvarande här.
Titta så vitt haglet är.
Hon är väldigt närvarande.
Ian Bailey hävdar fortfarande att han inte var inblandad i mordet.
I sina senaste uttalanden har Jules Thomas bekräftat det.
I april 2021 sa hon till pressen att de hade separerat.
Enligt fransk lag förblir Bailey dömd, men kan få en ny rättegång om han utlämnas.
Irländska domstolar vägrar lämna ut honom.
De erkänner inte den franska lag enligt vilken han dömdes.
Undertexter: Peeter Sällström Randsalu