Після майже 20 років Сицилію потрясла нова мафіозна війна.
Кількість жертв досягла п'яти осіб.
Усі вони були пов'язані з бандою боса у вигнанні Марьяно Суро.
Підозра падає на босів дев'яти сімей комісії.
Слідчі заявили, що впродовж кількох годин можливі нові вбивства.
Це були останні новини. А зараз добра музика на Радіо «Ульна».
«Стормі» у виконанні Iosonouncane.
Гей, начальнику! Дай пального на 20 євро.
Кажи, де Суро.
Востаннє питаю. Де Марьяно Суро?
Будеш говорити? Кивни головою.
Кажи, де він, або я тебе скину!
Де він?
Мабуть, то було «ні».
Де Марьяно Суро?
Кажи, де Марьяно Суро!
- Убий мене! - Що?
- Убий мене! - Убити тебе?
Авжеж.
Що ти робиш?
Бляха, так!
Убий мене!
ПОГАНИЙ ХЛОПЕЦЬ
Де Прісцила й дитина?
Вона пішла.
Я не знаю, де вона.
Де Марьянуччіо?
Вона його забрала.
Будь ласка. Не вбивайте мене.
Ми мали дізнатися, де ховається Суро,
а не влаштувати різанину.
- Навіть його люди не знають. - Ніхто нічого не знає.
Паламіта знає.
Проблема в тому, що Паламіта в лікарні.
Дон Лілло!
- Чим зобов'язані? - Мімі Старначе.
- Хто? Каменяр? - Ти його знаєш?
Це він збудував бункер для Суро.
Якого дідька? Виродки!
Він знає, де Суро.
Зніми кляп.
Зараз ми люб'язно побалакаємо.
Ти і я.
Маріо, вимкни!
Що? Хочеш його закатувати?
Порізати на шматки?
- Хіба ми його не допитуємо? - Так, але ж не так.
Чим ти думав? Хіба так можна? Давай. Виходь.
Іди звідси!
Як казав Дон Сальваторе, геть звідси.
Боже, пробач мені гріхи мої.
Я грішив перед Тобою,
а мав любити понад усе.
Паламіто, треба поквапитися. Ти наступний.
НОВА МАФІОЗНА ВІЙНА
Негайно вези нас до Суро.
Питання зі зниклим тілом треба швидко вирішувати.
Тобі вже краще? Ти зможеш?
- Тільки шви зняти. - Добре.
Треба тікати, доки тебе не повернули у в'язницю.
Там мені тебе не захистити.
Отже, Біла Акула,
що вмирає в неволі,
що постійно рухається й ніколи не зупиняється,
постійно змінює житло,
а зрештою вирішує осісти в гарній місцині.
Хто допоміг йому
збудувати гарний бункер?
Емідіо Старначе.
Відомий також як Мімі Каменяр.
Запалиш зі мною?
Ти…
Хто ти, в біса, такий?
Я? Ніхто.
Я ніхто.
Мене ніхто не знає.
Зате тебе всі знають.
У всіх газетах про тебе писали.
Каменяр Коза Ностри.
Той, що збудував бункер для Дона Пеппіно Сґаламбро.
Бункер з безліччю тунелів і потаємних кімнат,
підземних зал, відхідних шляхів.
Ти каменяр?
Так, ти архітектор.
Інженер.
Послухай мене,
ти митець.
Але німий.
Не говориш. Ані слова.
Давай подумаємо про майбутнє.
Де Мімі Старначе бачить себе за десять років?
Чим ти займатимешся? Уяви себе в майбутньому.
Під землею? Далі копатимеш?
Серед хробаків і жуків.
Волога просочуватиметься в твої кістки. Навіщо?
Ти вже створив свій шедевр. Бункер Дона Пеппіно Сґаламбро.
Ти заслуговуєш на кругленьку суму, на купу грошей.
І з тими грошима
ти нарешті поїдеш на сонячний пляж і насолоджуватимешся життям.
Хочеш води?
Я сам тобі принесу.
Маршалко, вибачте. Можете вийти на секунду?
- У чому проблема? - Немає проблем.
Ми приїхали повернути пацієнта до в'язниці.
Що? Зараз?
Паламіта Катальдо Сильвіо Марія.
- Хто це вирішив? - Є ордер.
Даруйте...
- Ні, заждіть. - Перепрошую.
Не можна його забирати.
Пацієнт ще не повністю одужав.
- Лікар підписав документи. - Юрист…
- Йому ще не зняли шви. - Їх знімуть у в'язниці.
Вибачте, ситуація вкрай серйозна.
Це не ми вирішуємо.
Я відповідаю за його безпеку.
Маршалко, ми лише виконавці. Впустіть нас.
Що? Прибери від мене руки!
Адвокатко! Що сталося?
Боже. У нього кровотеча.
Бачите? Я ж казала, він ще не одужав.
Скотельяро, чи варто під час мафіозної війни перевозити в'язнів?
То справа пенітенціарної поліції.
Він не просто в'язень. Паламіта є потенційної мішенню.
З усією повагою, я не довіряю пенітенціарній поліції.
Чому? Є новини? Він готовий говорити чи ні?
То як?
Слухай, ти така ж скалка в дупі, як і твій брат.
У мене теж вади, командире.
- Дам тобі двох людей, не більше. - Вистачить одного.
Я тебе розумію, Мімі.
Тобі насрати на гроші й гарне життя.
Боротьба з природою в екстремальній самотності.
Зведення міст там, де колись були болота й бруд.
Бруд, болота. Ось що ти любиш.
Тебе це цікавить.
А ще тебе цікавить...
таємничість.
Тільки ти знаєш, де розташовані твої витвори мистецтва.
Визнаю, у цьому є певна краса.
Цікаво тільки, навіщо створювати красу,
яку ніхто не побачить?
Якою була б Дев'ята симфонія,
якби Бетховен написав її для себе?
Що якби грав її, сидячи в туалеті,
коли його ніхто не чує, не залишивши сліду.
Навіщо? Який сенс?
Я хотів би зробити пропозицію.
Ти кажеш нам, де бункер Суро,
і весь усесвіт дізнається про твою велич,
твою абсолютну геніальність.
Що скажеш?
Що ти, в біса, робиш?
- Усе йде добре. - Крок за кроком.
- Упевнений, що не хочеш... - Упевнений.
Ми майже закінчили.
Підійди на секунду.
Він заговорив?
Майже. Я над цим працюю.
«Працюю над цим».
Тоді ми поїдемо за Паламітою.
Але він у лікарні.
Його переводять завтра о дев'ятій ранку.
Якби не його шви, перевели б сьогодні.
Ми ж вирішили не чіпати Паламіту.
- Бо він у лікарні. - Завтра його там не буде.
Він знає, де мій батько.
Ми нападемо на фургон під час перевезення.
Там буде два офіцери. З надійного джерела.
Як два пальці.
Ходімо, хлопці. Агов! Ходімо.
Авжеж. Нападемо на фургон поліції!
Так, сер. Нападемо на фургон поліції!
Чому ні?
Бо ті твоє бідолах лише роблять свою роботу.
Сидять на мізерній платні, а ми їх застрелимо?
Я не знаю.
Ми лише привернемо небажану увагу.
Велика ймовірність, що не вдасться.
Не може вдатися!
Що як відрикошетить, і ми прикінчимо Паламіту?
Хто скаже нам, де ховається Суро?
Боронь боже, постраждає хтось із наших.
Я за це не відповідатиму!
А чому ти маєш відповідати?
Пропоную їхати за Паламітою.
Одна рука — один голос. Коринфська демократія.
Дайте мені час до ранку.
Якщо я розв'яжу каменяреві язика до 9.00,
Паламіту не чіпаємо.
Добре?
Мімі, можливо, ти не розумієш.
Якщо ти не заговориш, помре багато людей.
Знаю, багато вже померло,
але ці люди невинні.
Їх це не стосується.
Це люди...
Які мені дорогі.
Скажи мені, що робити.
Як чоловік.
Я на коліна встану.
Благаю тебе.
Дуже тебе прошу.
Будь ласка, скажи, де Суро.
НЕВІДКЛАДНА ДОПОМОГА ВХІД
Годі, трясця. Годі.
Час вийшов.
Ви годували китів-убивць?
Прибиральники терміново викликаються до китів-убивць.
Ну, Мімі,
що скажеш?
Жодного слова!
Опускай!
Ну все.
Будь ласка!
Нижче!
Чорт!
- Луві, нарешті! - Якщо я не відповідаю, то не можу.
- Що, в біса, відбувається? - Ні, я, власне, хотів вибачитися.
За що?
- За судовий вирок Каси. - Який вирок?
Чоловікові, що штовхнув тіло своєї мертвої матері під вантажівку.
Нижче!
- Підняти його? - Зажди хвилинку.
Наш зустрічний огляд відхилили.
Слухай, Маттео...
Бо він сказав...
Так.
Він отримав 15 років за інкримінованими обставинами.
- Ти молодець. Бувай. - Молодець?
Підіймай!
ВОУТЕР-СВІТ
То що, скажеш нам щось?
Гаразд!
Я не розумію!
Говори розбірливо!
Добре, я скажу!
Витягніть мене!
Посунься. Я поведу.
А я хіба не вмію?
Відтепер, що б я не сказала, ти сидітимеш мовчки.
Що ти хочеш сказати?
Говорить Скотельяро. Прийом.
Ми на 37-му кілометрі траси 624.
Ми з'їхали з дороги. На нас улаштували пастку.
Вони викрали в'язня! Негайно надсилайте підкріплення. Кінець зв'язку.
- Лео, що це, в біса, було? - Зніми окуляри.
Навіщо мені їх знімати?
Вибач за це.
Вийшовши з лікарні Буккері Ла Ферла,
ми сіли у фургон, в задньому
- відсіку якого... - Вилазь!
був в'язень Паламіта Катальдо Сильвіо Марія.
Якого біса?
Ми їхали в напрямку в'язниці Палермо,
Учардоне Калоджеро Ді Бона,
- коли... - Коли.
Ніколо, твоя черга.
Удар мене.
Що це? Сильніше! Має бути реалістично!
Коли на 37-му кілометрі
траси 624
наш фургон наїхав на шиповану смугу.
Шипована? Як це пишеться?
Ще вона називається інструментом для спускання шин.
Внаслідок чого в нас спустили чотири колеса,
і маршалці Скотельяро
довелося здійснити аварійну зупинку,
від чого в мене стався злам носової перегородки зі зсувом.
Медичний звіт.
З-за шляхопроводу з'явилися шестеро озброєних осіб,
які наказали нам звільнити в'язня,
потім посадили його в машину й зникли в напрямку руху.
А ти пенітенціарній поліції не довіряєш.
Трясця! Хай тобі грець!
Скотельяро, мені гайки, а тобі й сказати нічого?
Це ж я заарештувала Паламіту.
Не уявляєте, що я переживаю.
Довбані вишкребки!
Ну годі, маршалко.
Вибачте.
Після всього, що сталося,
я досі перебуваю в стані
сильного емоційного потрясіння.
Можна мені вихідний до кінця дня?
Паламіта приведе нас до Суро.
Авжеж, приведе. Права рука Суро приведе нас до Суро.
А ми йому довіряємо.
Ніколо, надто довго пояснювати,
тож просто послухай, що я скажу.
Ми з тобою ввійдемо в історію.
Скоріш за все, нас виженуть зі служби. Ти не подякувала, що я тобі допоміг.
Дякую.
Що? Ти збудився?
Гаразд, але все одно,
де, бляха, Паламіта?
Чорт, адвокатко.
- Я дихати не міг. - Швидко.
Швидко? Усе болить.
- Обережно, у мене шви. - Обережно, але швидко.
Матір Божа…
Що?
Що? Я перевиховався, адвокатко!
Добре, твої руки не знадобляться.
Повільно. Голова. Сідай.
Бачиш, як вони змінилися?
Ми — справжня армія.
Ти змінився, Балдуччіо.
Змінилося моє життя, не я.
Цього разу він наш.
Я вже казав це, і це привернуло невдачу.
- Я не забобонний. - Сказав він, мацаючи свої горіхи.
Ти жив у Перу
і ніколи не оплакував своїх близьких.
Чому ти так ненавидиш мого батька?
Скажу, коли впіймаю його.
А ми впіймаємо?
Я попросила Маріо дати їх мені. Один тобі, один мені.
- Не хочу, щоб ти йшла. - Я не пропущу похорон свого батька.
А от твій я б охоче пропустив.
Іди сюди.
Є маленький будиночок
Там багато кольорових віконець
І маленька жіночка
З двома великими очима, щоб дивитися
І маленький чоловічок
Який завжди пізно приходить з роботи
У нього малесенький капелюшок
А під ним — мрія
Що більше він про неї думає
Тим нетерплячішим стає
Любове моя, не треба хвилюватися
Це життя — ланцюг
Іноді буває боляче
Подивись, який я спокійний
Навіть коли йду крізь ліс
З божою поміччю
Завжди стережися вовка
Стережися вовка
Живемо разом
Ми вдвох лежимо й кохаємося
У морі цикад
Наше маленьке коханнячко
Таке велике, що здається, я можу літати
Адвокатко, я тут подумав.
Ми справді можемо довірити вашій невістці
те, що маємо зробити?
Хай там як, із усією повагою, вона все одно поліціянтка.
- Ми на місці? - Чекай тут.
- Привіт, де ви? - Ми в дорозі.
Поквапся, я на місці.
- Луві, усе нормально? - Так.
Ні, слухай, ти ж не передумала?
Авжеж, ні. Чого б це?
Я не знаю.
Ніно ніколи не зробив би того, що ми збираємося зробити.
«Ми на боці держави». І таке інше.
А що Ніно?
Він би ніколи не впустив нагоди засвітитися.
А ти?
Що ти, в біса, верзеш?
Лео, якщо ти вб'єш його вночі, в біса на рогах,
ніхто не дізнається, ніхто тебе не побачить.
І ніхто не скаже, яка ти молодець.
Марнославство.
Воно завжди осліплює вас, Скотельяро.
Ніно тобі пообіцяв, а я зроблю це.
Байдуже, що буде далі.
Я заарештую Суро.
Добре, ми їдемо.
Ну що?
Що відбувається?
У нас проблема.
Вона передумала?
Вона хоче його арештувати.
І Суро одразу ж
опублікує базу даних.
Я б сказав, у вас велика проблема.
Дякую, що нагадав.
Сама я б не здогадалася.
- Що ж мені робити? - А що ви хочете зробити?
Ви не вперше провалюєте рейд.
Правда?
Думаю, нам не місце в раю.
Згадаймо про каяття.
Карабінери.
Командира Костарделло, прошу.
- Гей, Лео. - Замовкни на мить.
Командире, я можу пояснити.
Розкажеш прокурору, чому допомогла бандиту втекти.
- Немає потреби. - Так.
Немає потреби.
Я не замкнув машину. Дайте замкнути.
Усе, Паламіто, ти вільний.
Мені було приємно.
Що робитимеш тепер?
Паломництво в Меджугор'є.
А далі побачимо.
Тобі пощастило в щось вірити.
Не хвилюйтеся.
Ви знайдете спосіб позбутися минулого.
На все добре.
Ходімо.
Суро на одній із тих шести ферм, але ми не знаємо, на якій саме.
Тут немає повітря.
Мені казали, що це місце відстій.
- Хто це? - Увімкни кондиціонер, Лукаку!
- Я вже закипаю. - Він зламаний.
Може, досить? Ми ж не в школі.
Не було більшого приміщення?
Я намалював тут.
- Який масштаб? - Не знаю.
Думаю, один до двадцяти.
Один до двадцяти?
Розміром з малолітражку?
Тут немає масштабу. Давайте зосередимося.
Отже...
Суро на одній із тих шести ферм, але ми не знаємо, на якій саме.
З чого почнемо?
Спершу оточимо всю територію ось так.
Доведеться напасти на нього одночасно з усіх боків.
Чінізі й Калатафімі звідси,
Боккадіфалько — звідси. Пассо ді Ріґано — звідси.
Чіакуллі
й Порта Нуова — звідси.
Усе ясно?
Я не переконаний.
Я теж.
Думаєш, Суро не передбачив план відходу на екстрений випадок?
- Правильно. - Подякуємо за це нашим консультантам.
Ти справжнє стерво, сестро.
Тому що Марьяно Суро
має евакуаційний шлях, який є шедевром архітектури.
Краще, ніж у Папи в Замку Святого Янгола.
Це серія підземних тунелів…
що закінчуються тут, за чотири кілометри від ферми.
Нам треба, щоб він туди пішов.
Бо ми чекатимемо на нього там.
Я не повзатиму там, мов щур.
- Це складно. - Це небезпечно.
Ми підемо.
Ходімо.
Затримайте подих!
Не дихайте!
Мандорло!
Що ти там робиш? Що відбувається?
Як ти вискочив?
Ах ти падлюко.
Боже!
Заспокойся! Це я.
- Ти налякав мене до гикавки! - Вибач, я не хотів.
Не хотів, але...
Що ти тут робиш?
- У мене немає часу. - Стривай!
- Не йди за мною. - Що я зробив?
Бувай.
У мене є гідність.
Я дав тобі шанс.
Прийняв тебе в своїй фірмі, як рідну.
Допоміг тобі віднайти волю до праці, і так ти мені віддячуєш?
Відмовилася від справи, а тоді взяла її сама?
Думала, я не дізнаюся?
Ти продалася. Що ще я маю думати?
Думай, що хочеш.
Цього разу ти не викрутишся! Ми сядемо й поговоримо зараз.
Я хочу знати, що тобі відомо.
Ми ще співпрацюємо чи ні?
Яким ти бачиш наше майбутнє?
Що буде з нами?
Що я маю сказати?
Вибач, ти не винен. Це все я. Ми зустрілися в невдалий час.
У мене були важкі стосунки тощо.
Дякую, що прийняв мене. Ти чудовий хлопець.
Пробач мені.
Ти знайдеш когось кращого. Ти на це заслуговуєш. Іди. Бувай!
- Що це було? - Нічого. А що?
- Ти не чула? - Це собака.
- Собака ззовні. - Інший собака.
- Ти знущаєшся? - Ні, Маттео!
Вибач, Паламіто.
Ось так я позбуваюся минулого.
Адвокатко, іди нахрін!
Ти знаєш, як витягти стрілу?
Скотельяро.
- Увійдемо в історію? Трясця. - Ніко, пробач.
Виженуть? Ні, нас посадять.
У мене вдома дружина й діти, не...
- Забудь. - Не як у мене.
Маєш рацію. Я сама.
Якщо я схиблю, нічиє життя не зміниться.
Ні, я не це хотів сказати.
Я скажу, що змусила тебе. Вибач.
Ні, Лео, пробач. Просто я трохи нервую.
Ми разом схибили.
Щодо того, про що ти мене просила, я нарешті отримав новини з Інтерполу.
Балдуччіо Ремора помер від легеневої емболії два роки тому.
- Ходімо. - Хай щастить.
Скотельяро, швидше!
Не плач, дідусине сонечко! Твоє молочко вже майже готове.
Бачиш? Мама прокинулася.
Дай їй спокій.
Мені просто цікаво,
як ти могла очолити збройну революцію проти свого батька?
Я завжди мріяв про гідного нащадка, не знаючи, що він у мене вже є.
- Ні, тату, прошу, не вбивай його. - Ні, я маю дещо в нього спитати.
Мені 76 років.
Ліворуч у мене чужа нирка.
У спині страшенно болить грижа міжхребцевого диска.
Уночі я сім разів встаю помочитися.
Лікар заборонив мені їсти все,
що має бодай якийсь смак.
І попри всі ці негаразди
я не лише навчився жити з ними,
мені вдавалося підтримувати ідеальний баланс і порядок.
Навіть у мирі.
Доки не з'явився ти.
Більше ніякого спокою. Ніякого балансу. І ніякого миру.
Навіщо вся ця метушня? Для чого?
Що тобі з цього?
Для мене це незручність чергового переїзду,
а я вже звик до комфортного життя в будинку.
Та нічого.
На щастя, в мене досі є друзі, які готові мене прихистити.
А в тебе?
На коліна.
У тебе ім'я мерця, тому ти помреш.
Але спочатку скажи мені дещо.
Балдуччіо Ремора, кузен із Америки,
Південної Америки.
Хто ти, в біса, такий?
Не знаю, як щодо тебе, але мене батьки навчили,
що в новому місці треба представлятися.
Вибачте, докторе Брею, маєте рацію.
Радий знайомству.
Я Ніно Скотельяро.
Переклад субтитрів: Руслан Поліщук
Творчий керівник Юрій Лаховський