Az ugye megvan, hogy ez nem a templom?
Izé, vodkát kérnék gyömbérrel.
Máris.
Tessék!
- Tessék! - Köszönöm.
Csak nem a Hajnalhasadást olvassa?
Valaki itt hagyta.
Viszont meglehetősen zavaros.
Egy csomó szereplő csak úgy előkerült.
Azt tudja, ugye, hogy ennek van pár kötetnyi előzménye?
Aha, tudom. Ja.
De ha már könyveknél tartunk...
Ó, tényleg. A fantasy irodalom alapköve.
Amiben dettó csak úgy megjelenik egy rakás szereplő.
A NAGY SORSHÚZÁS
DEERFIELDI GIMNÁZIUM
Hahó!
Nahát, keramikus születik.
Kötve hiszem.
Miért nem lehet csak úgy, kedvtelésből csinálni valamit?
Na ja.
Fontos, hogy legyen, ami elégedettséget vált ki bennünk.
Még a nehéz időkben is.
„Mint szomorúak, mégis mindig vidámak.” Korintusiaknak írt II. levél...
Ja, a Biblia.
Tudja, mit szeretek legjobban a Bibliában?
Azt, hogy semmi kifogásolnivaló nincs benne,
különösen az, amikor a már nem szűz feleségeket megkövezik.
És ettől... olyan kis nett.
Nem akartam tolakodó lenni. Én csak...
Apád mondta, hogy Kolton elvesztése óta
elég kemény nyarad van.
- Ezt mondta? - Tudom, sok mindennel kell megbirkóznod.
És azt is, hogy kívülállónak érzed magad az iskolába visszatérve.
Tudok még valakit, aki így érezte magát.
Ha Jézussal jön elő, eskü, hogy...
Magamra céloztam.
Amikor Deerfieldbe költöztem... nagyon kilógtam innen.
Akkor minek maradt?
És eleve minek jött ide?
És megkérdezhetem, miért állt papnak?
FEDEZD FEL, MIRE VAGY HIVATOTT
Ez most rólad szól, Trina. Az én életem nem lényeges.
Valóban?
Mert most éppen maga a gép reklámarca.
Csak felspannolta, nem? Minden reklám jó reklám.
REUBEN ATYA KÁRTYÁJA A MORPHÓTÓL: „ATYA”
Mondjuk, papoknál lehet, másképp van.
Na jó.
Nem is rossz. Egyáltalán nem rossz.
Mire fel a felhajtás?
Ez...
Ó, baszki, ez csíp!
Ó! Egyenesen az orromba.
Azta! Mit tettek ebbe? Na jó.
Jézusom, ez baromság volt. Hú, ez nagyon nem kóser.
Jaj, jaj, jaj!
Ez valami performansz?
Dehogy, csak csípős csirkeszárnyakat eszek.
Megjegyzem, simán kibírom.
- Az meg egy tetkó? - Hát, szóval... Ja.
Meglepetés! Az egész anyádért van.
ÉN SZERETEM PU
- Pu? Az mi? - Nem „Pu”, van tovább is.
- Nem, csak a „Pu” van ott. - „Én szeretem Puffot.” Ez lenne.
A Puff anyád beceneve volt. Csak közben kiderült, hogy a borda
eszméletlenül tud fájni, ha az ember tetováltat rá, így kiszálltam.
Hát, „én szeretem a puncit” még lehet belőle.
Trina!
- Persze, ha nem szereted... - Trina, ne már!
Hahó!
Mi ez az egész? Miért vagy félpucéron?
Kissé elfajult a csirkeszárnyprojektem.
És miattad varratott magára egy fél tetkót.
Most lelépek, mielőtt dugásba fordulna a dolog.
Megmutatod?
Meglepinek szántam, de oksa.
- Mehet? - Ja.
„Én szeretem...”
Puffot!
Az a vége. „Én szeretem Puffot.”
Vissza kell mennem egy második körre, mert elfogyott a tinta.
Adtam én jelét annak, hogy ilyesmire vágyom?
Hát... Nem egyértelműen.
Csak... szerettem volna egy romantikus gesztust,
húzni valami váratlant, hogy kimutassam,
- mennyire szeretlek. - Én is szeretlek.
- És valóban meglepő húzás. - Vettem.
És egy életre szól.
Ezért is javasolnám,
hogy belátható időn belül nem kéne erőltetni
ezt a puffinos dolgot.
Ezt meg hogy érted?
Hát úgy általában a puffinos ajándékokra.
Beleértve a „Puff” becenevet, amiről azt hittem, visszavonultattuk.
És mindez azért,
mert egyszer az életben azt mondtam, hogy a puffinok tök cucik.
Jesszusom!
Na jó.
Felőlem rendben van a dolog, érted.
- Örülök, hogy tisztáztuk. - Igen?
Aha, mert már csak annyi dolgunk van...
hogy megszabaduljunk 20 évnyi tök felesleges, romantikus gesztustól,
kezdve ezzel a kisfickóval.
- Ó, értem már. - Zsákba vele!
Nem muszáj mindent kidobni.
Ó, de, de. Tökéletesen igazad van. Egyetértek azzal...
Tök szánalmas ragaszkodni valamihez
csak azért, mert az első randinkon vettük.
- Lőttek a puffinnak. - Dusty.
A plüssváltozatnak is leáldozott.
- Nem kéne... - Puffinos naptár, szemét.
Puffinos notesz, amit az évfordulónkra kaptál, szemét.
Megjegyzem, mindenre csípős szószt teszek.
- Dusty. - Puffinos keksz!
Ezzel is leszámolunk?
- Nem nagyon eszem. - Remek. Kuka. Még valami?
Van még itt is!
Igen, persze, hogyne lenne. Tele velük a lakás.
Kicsim, nem kell kihajítanod mindent.
Nem akartalak felzaklatni.
Ó, bazmeg! Az oldalam... Még friss a varrás.
Nem értem, mi ütött beléd.
Semmi nem ütött belém.
Azt mondtad, hogy képesnek kell lennünk meglepetést okozni egymásnak.
Úgy érzem, csak te lepsz meg engem.
Először is, ott a kártyád a kék véredről,
amit elhallgattál előlem.
- Jaj már! - Aztán jött a csípős meglepi.
És mire észbe kaptam, már pomponlány lettél egy kosármeccsen.
Ja, és a frizurád is új. És iszonyú jól áll.
Köszönöm!
A gép miatt egyre többen hagyják ott az állásukat.
Elköltöznek innen.
Felrúgják a hosszú kapcsolataikat,
és újakba ugranak fejest gondolkodás nélkül.
- Ó, szóval hallottál róla. - Miről?
Azért gyűltünk ma össze
itt, a Giorgio's olasz étteremben és szabadidőközpontban,
hogy tanúi legyünk Patricia Burgess igazgatónő
és Mr. Farid Malik egybekelésének,
kiknek szerelmére áldását adta az Úr.
És a MORPHO masina.
Ó, Farid, szerelmem!
Megpillantván a „motoros” szót a kártyán,
azt hittem, ennél jobb velem már nem is történhet.
Aztán jött a baleset, és azt gondoltam,
ennél rosszabb nem történhetett volna.
De ha nem verem be a fejem, és nem kerülök a kórházba,
akkor soha nem ismertelek volna meg téged.
Évek óta ismerik egymást!
Mi lett volna, ha a te kártyádon nem „szerető” áll?
Akkor lehet, nem maradsz ébren velem egész éjjel,
a kezemet fogva, és gondosan vigyázva, nehogy elnyomjon az álom.
- Mindenről beszéltünk. - Igen!
Akkor és ott döbbentem rá, hogy a jövőmet te jelented.
Biztos, hogy nincs újabb agyrázkódásod?
Ez a szerelmespár az élő példája annak,
hogy a MORPHO masina szándékai, mint az Úré, kifürkészhetetlenek.
És az ember még tűnödik, hogy mindez a nagy terv része,
vagy teljesen véletlenszerű...
Pat és Farid szerelme szárba szökkent,
és csak remélhetjük,
hogy örökké együtt lesznek.
Igen. Halljuk!
Húzzák fel egymás ujjára a gyűrűt!
Szárnyakat tűzünk fel egymásra.
Tessék!
Csodás.
- Mondja, atyám... - Mondja, atyám...
- Elnézést, atyám... - Most mondta, a masina Isten,
és tudom, hogy közel áll az Úrhoz...
Semmi közöm ahhoz a masinához.
Atyám, villámgyors véleményt kérnék a világegyetem misztériumairól.
Nekem virágárust dobott.
Úgy agyaltam, hogy virág, bolt, árusítás,
én is árusítok, boltban, motort. Kettő stimmel, az elég?
- Nos, én tényleg... - Elnézést, atyám...
Atyám!
Elég már, emberek!
Hadd szusszanjon Reuben atya egyet, jó?
Pia!
- Kérek egyet! - Hogyne.
Nem hittem volna, hogy itt is összefutunk.
Hát, amikor Mr. Malik meginvitált, azt hittem, vendégnek, aztán...
Akkor pont annyira élvezi, mint én.
Bizony.
De egy gondolázásra benevezek.
Egy hete jöttek össze, és máris házasok? Tök természetes.
Mit lehet tudni? Ránézésre odáig vannak egymásért.
Látod, hogy nézik egymást?
A dirinő nem tudja mozgatni a fejét.
A nyakmerevítő miatt.
Ne már! Szerinted nem siették el?
Ezt rólunk is mondhatnák.
Mi? Mi nem rohantunk semmivel.
Viszont 20 évesek voltunk, Dusty.
Nem tudtunk magunkról sem sokat, nemhogy a kapcsolatokról.
De így sem kellett egy gép, hogy megmondja, te vagy a végzetem.
- Ez nem verseny. - És tessék!
Húsz év elteltével még mindig meg tudjuk lepni a másikat.
Tudod, mi lenne meglepő? Ha egy kicsivel nyitottabb lennél.
Kicsit nyitottabb szívvel, kicsivel optimistábban élnél.
- Hahó! Jó a buli, mi? - Ó, nagyon.
Haver!
Cass, kivételesen ragyogóan festesz ma este.
Köszi!
És te is itt vagy, Dusty.
- Csak szívatlak, haver. - Na ja.
De ez a ceremónia igazán megható volt.
Végig a könnyeimmel küszködtem.
És kis híján alulmaradtam a harcban.
Igazság szerint én is.
Ne már! Nahát!
Két melegszívű plüssmackó az érzelmek hullámain.
Nem úgy, mint Durcimurci, az érzelmek elfojtásának...
- nagymestere. - Nem, nem.
Rendkívül optimistán annyit mondanék,
hogy ez volt életem legszívmelengetőbb, gép ihlette esküvője
két olyan ember között, akik kevesebb mint nyolc napja vannak együtt.
Az előételt kóstoltátok már? Muszáj lesz.
Próbáljátok ki a Giorgio's legújabb fogását!
Cass-szárny, azaz csípős csirkeszárny.
Már nem is leplezed.
- Szerintem... - Ide jön!
Szia, Martha!
Bemutatnád az új partneredet?
Rose a feleségem, és igen, jól ismered.
Az elmúlt öt évben a Deerfest-bizottság tagja volt.
Igazán sajnálom. A neonfény a ludas.
Mindenki sokkal öregebbnek tűnik.
Izzy, a menyasszony vagy a vőlegény hívott meg?
Polgármesterként jöttem.
Minden városi rendezvényre hivatalos vagyok.
Azaz hívatlanul jöttél.
De ha már kötelezettségekről van szó, pont a fogadóról beszéltünk.
Esetleg volt időd aláírni a kérelmet?
Martha, ha beszélgetni akarsz, beszélgessünk!
Nem kell mindenféle kifogást keresni.
Nekem tényleg csak az engedély kell.
Oly sok idő telt el,
és még mindig azt hiszed, kifogások nélkül nem állok szóba veled.
- Kifogás? - Add már meg a kurva engedélyt!
- Na jó... - És vigyázz a kezedre!
Gyere, Rose! Ennek semmi értelme.
Hűha!
Letapizott? Eszem megáll.
Elnézést! Hahó!
Kérhetnék egy kis figyelmet?
Most én következem, hogy megajándékozzam az ifjú párt.
De ehhez egy kis helyre lesz szükségem. Kérem, mindenki húzódjon a szélekre!
Kérem!
Mint azt mindenki tudja, amellett, hogy polgármesterkedem...
DJ-ASZTAL
táncosnő is vagyok.
- Ezt nem meri. - Pontosan tudod, hogy de.
Pat és Farid,
kitalálni sem lehetne jobb ajándékot közös életetek szárba szökkenéséhez,
- mint a... mozgás ajándékát. - Hát persze.
Jöhet, Jacob!
Tudom, hogy legszívesebben elásnád magadat,
de ezt hosszú éveken át fogjuk emlegetni,
szóval próbáljatok minél többet befogadni belőle!
Azonnal innom kell.
- Máris. - Most!
Terítéken anyám vaginája.
Igen, látom.
Egy pohár fehér bort kérnék. Atyám!
- Hahó! - Ó! „Az atya egy atya.”
Tessék!
HAJTÓS RIBANC
Formabontó pohárválasztás.
A bárból hoztam át. Úgy gondoltam, alkalomhoz illő.
- Izzytől van, kiárusításon vettem. - Farid magával veteti a poharakat?
Mióta a gép megmondta, mi lesz belőle, bővült a munkaköröm.
- Nem mintha bejönne. - Neked mit dobott a gép?
Nem ültem még bele, és nem is áll szándékomban.
Nem baszkurál a belső hang, hogy állj be a sorba?
- Tök nagy csend van odabent. - Menő.
Nálam is.
A városban mostanában gyökeret eresztő friss húsok furcsállhatják,
hogy egy nő, akit meg sem hívtak az esküvőre,
éppen most lopja el a show-t a friss házasok elől
kendőzetlenül erotikus, szólótánc-improvizációval.
Mindenkit megnyugtatnék, mindez sokkal elkúrtabb, mint látszik.
Ó, mindent tudni akarok!
Gondolom, látod te is, hogy a rúgások döntő többsége
az olajbogyókat nagy műgonddal tanulmányozó nő felé irányul.
Ő Martha. Martha pedig Izzy exe.
Amikor Martha és Izzy Deerfieldbe jött, Cass még csak kilenc volt.
Izzy azóta is emlegeti, hogy feladta a táncosnői karrierjét.
Húha! Jó, mondjuk, nem mozog rosszul.
Ja, de a 90-es évekről beszélünk.
Ki nem volt akkor profi táncos?
Te profi táncos voltál akkoriban?
Hallottál a Riverdance-ről?
- Táncolt benne? - Nem,
én a Riverjazz alapítója voltam,
egy vegyes képességű fiúkból álló, kevert műfajú tánccsoporté.
- Azt a kur... - Amit
kreatív riposztnak szántunk az ír tánckultúrára válaszul,
annak minden merev hagyományával együtt.
Fiatalok voltunk, és lázadtunk, baszki!
Nagy punkság lehetett.
Annak is vehetjük. Ja. Sok műfajba belekóstoltunk.
Beemeltünk minden fontosat.
Chaka Khan, Bananarama, George Michael, Run-DMC.
Már tudjuk, miért esett beléd Cass.
Á, ez jóval Cass előtt volt.
Nem hinném, hogy
Ó, Cass cuki dolgot művel. Ebből még balhé lesz.
Aha, a koszorúslánnyal táncol,
és kurvára tündéri az egész.
Most már mások is annak találják.
Ugyebár ez azt jelenti, hogy már nem Izzyre figyel mindenki.
Észlelte is. Tessék, meglátta.
Most azt nézi, hogy Martha kit néz.
Ő is Casst nézi! Ennyi volt, lehet hazamenni!
Minden jót!
Muszáj neked állandóan szerepelned?
Hogy mit?
Öt percet nem bírtál ki.
Nekem van feltűnési viszketegségem?
Ráadásul ide is elhozta azt a lotyót.
Mit eszik rajta, fel nem foghatom.
Bár, ugye, Rose-nak nincs gyereke.
Martha állandóan emlegette, hogy sok koloncot cipelek.
Mizu, hajtós ribanc?
Izé, a poháron van.
Bocs. Már amikor kimondtam, tudtam, hogy gáz.
Mit mondott Izzy?
Semmi olyasmit, amit korábban nem.
Mivel tudnálak felvidítani?
Hát, leginkább azzal, ha hazamegyünk.
Elköszönök Pattől.
Szólhatok Giorgiónak,
- hogy tegyen meg rezidens DJ-nek. - Fasza.
Jó lenne úgy dumálni veled, hogy közben ne kelljen halpogácsát ennem.
Ez, kérlek, subás hal. Giorgio átértelmezte a bundás virslit.
Komolyan mondtam.
Állati nehéz nyilvános helyen veled lenni,
mert állandóan azon parázom, mi van, ha valaki rájön.
- Oké, van más megoldás? - Hát, előbb-utóbb
- megléphetnénk... - Mizu, csálingernő?
Semmi, apa, csak keringek itt az előétellel.
Remekül csinálod, kicsim. Hú, subás hal?
Miért csíp minden?
Ebben semmilyen fűszer nincs.
- Mizu, lemezek lovasa? - Üdv, tanár úr!
Lehet számot kérni?
Hát mivel csak a telefonomra dugtam rá a hangfalat, persze.
Menő.
- Aha, persze. - Oksa.
Hahó, mindenki!
Hahó! Izé, Dusty vagyok.
Nekem is volna egy meglepim az ifjú párnak.
Remélem, a kellemes fajtából.
Pat diri és Farid,
tudom, hogy vannak, akik szerint elsietett frigy ez,
mert honnan tudnák, hogy passzolnak-e egymáshoz,
de ami engem illet, nekem még megvan a hitem.
Hinnem kell.
Nem gáz, ha lelépek anyámékkal? Kocsival vannak.
Nem megy. Maradnod kell segíteni a takarításban meg a zárásban.
Szerintem ideje lenne, hogy megint adj fizut.
Van az a közmondás, tudod.
Nem pontosan azt kapod az élettől, amit remélsz.
Ne segítsek?
Miért? Mert egy törékeny csajszi vagyok, aki nem boldogul egymaga?
- Nem, dehogy, csak... - Persze hogy segítsen.
Mi ütött magába?
Egész éjjel nyaggattak az emberek
a géppel kapcsolatos kérdésekkel,
maga meg csak annyit mond, hogy bele nem ülne?
Ha bejön az embereknek, remek.
De simán benne van a dologban,
hogy egy hónap múlva
már nem ez lesz az első számú beszédtéma.
Na, ebben nem értünk egyet.
Az emberek kiszámíthatatlanul reagálnak, ha úgy érzik, kaptak egy jelet.
És van, aki így működik, atyám, de én nem.
Oké. Ha ez igaz, akkor maga...
az egyetlen ember a városban,
aki nem akar tőlem semmit.
Ne már! Ezt meg ki tette be?
Nem tudom, de...
valaki igazán tehetne valamit. De nem kéne a telefonomat...
- Ez a magáé? - Színt vallok,
egy hót régi számlista, jó?
- Ja, hogy egy egész lista van? - Nyugi!
Hű, mennyi Coldplay!
Hát, maga meg a Bibliáért van oda...
- Ne már! - Mi az?
A „Still the One” Shania Twaintől. Muszáj ezt, Uram?
Annyira azért nem rossz nóta.
Nem az.
Az esküvőmön ez szólt.
Hogy mikor? Az esküvőjén?
Ja.
Egy csodás nőt vettem feleségül. Akkor ismert meg, amikor gödörben voltam.
Olyan volt nekem, mint egy lélegeztető. Új életet adott nekem.
Gyereket akartunk, az egész életünket megterveztük.
Aztán beteg lett.
Valami ritka kór volt, külső jelek nélkül.
És egyszer csak elment. Annyira...
rettentő gyorsan.
És én meg csúnyán visszaestem.
Rengeteget ittam.
Balhéztam idegenekkel, és így tovább.
És egy ponton rádöbbentem, hogy már nincs visszaút.
Érti, ugye? „Itt a vége, innen nem lehet visszajönni.”
Épp valami kocsma előtt ténferegtem,
néztem ki a fejemből, mint egy utolsó szarjankó,
és vártam, hogy valami útmutatást kapjak.
Akkor láttam meg. „Erre vagy hivatott.”
PAP
Jelnek nem is olyan rossz, mi?
Beiratkoztam egy papneveldébe,
és elfogadtam a deerfieldi gimi ajánlatát.
Újrakezdtem.
És új kerékvágásba került az életem, aztán...
feltűnt a városban a masina,
és belém hasított a felismerés, hogy az a kártya nem nekem szólt.
Mindenki azt hiszi, az „atya” csak egy dolgot jelenthet.
Csak én tudom, hogy ha papot akart volna jelenteni,
akkor az állt volna rajta, hogy „pap”.
Szóval mindvégig...
rossz úton jártam.
Ráadásul még a maga rémes zenéjét is el kell viselnem.
Na, ez már sokkal jobb.
Na, ez valóban esküvői zene.
Ezt kurvára nem gondolja komolyan.
Ne kéresse magát!
M.O. WALSH REGÉNYE NYOMÁN
A feliratot fordította: Varga Attila