Juk žinai, kad čia ne bažnyčia, ar ne?
Prašyčiau degtinės ir imbierinio alaus.
Tuoj pat.
Prašom.
- Prašom. - Ačiū.
Skaitai „Brėkštančią aušrą“?
Kažkas ją čia paliko.
Tiesą sakant, kūrinys gan painus.
Staiga iš niekur atsiranda krūva veikėjų.
Žinai, kad prieš ją buvo dar kelios knygos, ar ne?
Žinau. Taip.
Jei mėgsti knygas...
Taip. Originalioji fantastikos knyga.
Joje taip pat yra iš niekur atsirandančių veikėjų.
DIRFILDO VIDURINĖ MOKYKLA
Sveika.
Tik pažiūrėkit. Gimsta nauja didžioji keramikė.
Taip, nemanau.
Kodėl negalima užsiimti kažkuo tik todėl, kad patinka?
Tiesa.
Manau, svarbu suprasti, kas tau teikia pasitenkinimą.
Net ir sunkiais laikais.
„Kai liūdim, bet visą laiką esam linksmi.“ Čia iš Laiško korintiečiams...
Taip, iš Biblijos.
Žinot, kuo man patinka Biblija?
Man patinka, kad ji niekam neužkliūna,
ypač ta dalis, kai neskaisčios žmonos užmėtomos akmenimis.
Tai tarsi vyšnaitė ant torto.
Nebandau tikrinti tavo būklės, aš...
Tavo tėtis sakė, kad tau buvo sunku
šią vasarą, po Koltono netekties.
- Jis jums taip sakė? - Žinau, kad tave daug kas užgriuvo.
Ir žinau, kad grįžusi į mokyklą gali pasijusti pašaliete.
Žinau dar kai ką, kas jautėsi pašaliečiu.
Jei pasakysite „Jėzus“, dievaži...
Kalbėjau apie save.
Kai atsikrausčiau į Dirfildą, jaučiausi ne savo vietoje.
Tai kodėl čia pasilikote?
Ir kodėl išvis čia atvažiavote?
Ir, jei galiu paklausti, kodėl tapote kunigu?
MORFO ATRASKITE SAVO POTENCIALĄ
Kalbam apie tave, Trina. Mano gyvenimas dabar nesvarbus.
Tikrai?
Nes iš esmės dabar esate
tarsi aparato reklama.
Turbūt džiaugiatės. Viešumas yra gera reklama, ar ne?
TĖVAS RUBENAS IŠTRAUKĖ MORFO KORTELĘ „TĖVAS“
Nors kunigams gal ir ne.
Gerai.
Neblogai. Visai neblogai.
Dėl ko visas tas triukšmas?
Tai...
Po šimts, kaip aštru!
Tiesiai į šnerves.
Ką jie ten deda? Gerai.
O Dieve, kokia kvailystė. Taip negalima.
Ką aš čia matau?
Nieko, tik sulapnojau keletą aštrių sparnelių.
Man visai patiko.
- Pasidarei tatuiruotę? - Na... Taip.
Staigmena! Ji tavo mamai.
- Kodėl čia parašyta „Myliu papus“? - Čia neparašyta „Myliu papus“.
- Parašyta „Myliu papus“. - Ne, bus parašyta „Myliu Pufę“.
Taip vadindavau tavo mamą. Bet, pasirodo, žmogaus šonkauliai
yra itin skausminga vieta tatuiruotei. Todėl padariau pertrauką.
Galėtum pakeisti į „Myliu putę“.
Trina.
- Nebent nekeisi. - Trina, nereikia.
Sveiki.
Kas vyksta? Kodėl tu pusnuogis?
Kaip tik valgiau sparnelius ir išsiterliojau.
Tėtis dėl tavęs išsitatuiravo pusę tatuiruotės.
Išeinu, kad galėtumėt pasidulkinti.
Galiu pamatyti?
Tai turėjo būti staigmena, bet gerai.
- Pasirengusi? - Gerai.
„Myliu...“
Pufę!
Bus parašyta „Myliu Pufę“.
Turiu grįžti dar kartą, nes jiems baigėsi rašalas.
Ar pasakiau ką nors, dėl ko pagalvojai, kad šito noriu?
Ne... Tiesiai nepasakei.
Aš tik... Norėjau padaryti ką nors romantiško
ir netikėto, ką nors, kas parodytų tau,
- kad myliu tave. - Ir aš tave myliu.
- Ir tai - labai stebinantis gestas. - Taip.
Ir labai ilgalaikis.
Todėl, nežinau,
manau, gal tai turėtų būti paskutinis dalykas, susijęs su pufinais,
kurį padarei dėl manęs.
Kaip suprasti?
Kalbu apie pufinų tematikos dovanas.
Ir apie pravardę „Pufė“, kurios, maniau, jau atsisakėm.
Bet
labiausiai dėl to, kad tik vieną kartą pasakiau, jog jie man atrodo žavūs.
O Dieve.
Gerai. Ne.
Viskas gerai.
- Džiaugiuosi, kad dabar pasakei. - Tikrai?
Taip, nes dabar tereikia...
atsikratyti per 20 metų susikaupusių beprasmiškų romantiškų gestų,
pradedant šiuo mažyliu.
- Gerai. - Į maišą.
Gal nereikia visko atsikratyti.
Ne. Tu visiškai teisi, pupa.
Apgailėtina laikytis įsitvėrus tokių daikčiukų
vien dėl to, kad jie buvo per mūsų pirmąjį pasimatymą.
- Taip, tas reikalas su pufinais baigtas. - Dasti.
Tikrai reikia išmesti dalį tų pliušinių niekšų.
- Tu neprivalai... - Kalendorius su pufinais - šiukšlė.
Užrašų knygelė su pufinais, kurią dovanojau per jubiliejų - šiukšlė.
Beje, viską valgau su aštriu padažu.
- Dasti. - Pufinų formos krekeriai.
Tikrai nori jų atsikratyti?
- Aš jų iš tikrųjų nevalgau. - Puiku. Baigta. Dar kas nors?
Čia yra daugiau.
Taip, yra daugiau dalykų. Jų pilna visur.
Bet, mielasis, neprivalai jų išmesti.
Mažuti, nebandau tavęs nuliūdinti.
Taip, šūdas! Ne. Mano šonas. Tatuiruotė dar šviežia.
Aš nežinau, kas su tavim darosi.
Niekas su manim nesidaro.
Pasakei, kad mes vis dar galim nustebinti vienas kitą.
Atrodo, kad stebini tik tu.
Turiu galvoje, iš pradžių ištrauki kortelę „Karališkoji šeima“
ir nutyli.
- Dasti. - Tada sensacija su aštriais sparneliais.
O tada staiga šoki palaikymo šokį krepšinio rungtynėse.
Ir pasidarai naują šukuoseną, kuri, beje, labai graži.
Ačiū.
Dėl to aparato žmonės meta darbus.
Išsikrausto.
Užbaigia ilgalaikius santykius
ir nemąstydami puola megzt naujų.
- Tai tu girdėjai. - Ką girdėjau?
Susirinkome čia,
itališkame restorane ir sporto centre „Pas Džordžijų“,
kad atšvęstume direktorės Patricijos Berdžes
ir pono Farido Maliko sąjungą,
jų meilę palaimino Dievas.
Ir MORFO aparatas.
Faridai. Meile mano.
Kai pirmą kartą ištraukiau potencialą „Motociklininkė“,
pamaniau, kad tai - puikiausias man nutikęs dalykas.
Po to, kai patekau į avariją, maniau, kad tai -
blogiausia, kas galėjo man nutikti.
Bet jei nebūčiau susitrenkusi galvos ir patekusi į ligoninę,
nebūčiau susipažinusi su tavimi.
Jie juk seniai pažinojo vienas kitą?
O jei nebūtum ištraukęs potencialo „Mylimasis“?
Gal nebūtum sėdėjęs šalia manęs visą naktį.
Laikydamas už rankos. Žiūrėdamas, kad neužmigčiau.
- Kalbėjomės apie viską. - Taip!
Tada ir ten supratau, kad tikrasis mano gyvenimo potencialas - su tavimi.
Tavo smegenys tikrai nesukrėsti?
Kaip šie balandėliai taip gražiai parodė,
MORFO aparato, kaip ir Viešpaties, keliai nežinomi.
Telieka spėlioti, ar visa tai - didesnio plano dalis,
ar visiškai atsitiktiniai įvykiai.
Kaip morfo drugelis, Pet ir Farido meilė pakilo nuo žemės,
ir galime tik tikėtis,
kad jie potencialiai išliks kartu amžinai.
Taip. Pritariu.
Gal norėtumėte apsimainyti žiedais?
Šiaip jau mes apsimainysime sparnais.
Štai taip.
Nuostabu.
- Tėve. - Tėve.
- Atleiskite, tėve. - Ką tik pasakėte, kad aparatas - Dievas,
žinau, kad esate artimas Dievui, todėl...
Aš tikrai niekaip nesusijęs su aparatu.
Tėve, norėčiau išgirsti jūsų nuomonę, labai greitai...
apie visatos paslaptis.
Ištraukiau „Floristas“.
Dabar galvoju kaip floristas, apie gėles, apvalius žiedus.
Motociklai turi apvalius ratus. Esu baikeris. Elgiuosi teisingai, ar ne?
- Taip. Atleiskit, bet... - Atsiprašau, tėve.
Tėve.
Gerai, žmonės.
Gal leiskime tėvui Rubenui pasimėgauti vakarėliu?
Gėrimai.
- Paimsiu. - Gerai.
Nežinojau, kad pamatysiu tave čia.
Taip. Kai ponas Malikas mane pakvietė, maniau, būsiu viešnia, bet...
Tau čia patinka taip pat, kaip ir man?
Taip.
Tik laukiu savo eilės plaukti gondola.
Jie susiburkavo prieš savaitę, o dabar susituokė? Smagu.
Taip. Nežinau. Jie atrodo labai įsimylėję.
Matai, kaip jie žiūri vienas į kitą.
Ji juk negali pasukti galvos, ar ne?
Dėl įtvaro.
Liaukis. Nejaugi nemanai, kad jie truputį skuba?
Žmonės galėtų tą patį pasakyti apie mus.
Ką? Mes neskubėjome.
Dasti, mums buvo po 20.
Nieko nežinojome nei apie save, nei apie santykius.
Taip, bet man nereikėjo aparato, kad pasakytų, jog turiu būt su tavim.
- Tai ne varžybos. - Pažiūrėk į mus dabar.
Po dvidešimties metų vis dar stebinam vienas kitą.
Mane nustebintų, jei šiek tiek labiau atsivertum.
Taptum truputį atviresniu ir optimistiškesniu.
- Argi ne smagu, tiesa? - Labai.
Žmogau.
Kese, šįvakar atrodai ypač kerinčiai.
Ačiū.
Dasti, tu irgi čia.
- Tik juokauju, bičiuli. - Taip.
Nieko sau ceremonija, ar ne? Labai jaudinanti.
Visąlaik kovojau su ašaromis.
Ir tą kovą pralaimėjau, žmogau.
Aš irgi.
Baik. Tik pažiūrėkit į mus.
Pažiūrėkit į mus. Porelė minkštaširdžių.
Ne taip, kaip dičkis Dastas-bastas, kurio jausmai...
- saugiai užrakinti. - Ne.
Galiu optimistiškai pasakyti,
kad tai buvo labiausiai jaudinanti aparato įkvėpta sąjunga
tarp dviejų žmonių, draugavusių mažiau nei aštuonias dienas, kokią teko matyt.
Ragavote užkandžių? Turite paragauti.
Paskanaukit... Džordžijaus meniu naujoves.
Kesės sparneliai, dar žinomi kaip aštrūs.
Net ne subtilu.
- Manau, turėtum... - Žiūrėk, kas atėjo.
Sveika, Marta.
Supažindink mane su savo naująja partnere.
Ji mano žmona. Bet, taip, tu pažįsti Rouzę.
Ji pastaruosius penkerius metus dalyvauja Dirfesto komitete.
Atsiprašau. Nedėkingas apšvietimas.
Čia visi atrodo daug vyresni.
Izi, atėjai kaip nuotakos ar kaip jaunikio draugė?
Atėjau kaip merė.
Privalau lankytis visuose šio miesto renginiuose.
Taigi, tavęs nekvietė.
Bet, kalbant apie politines pareigas, kaip tik kalbėjomės apie užeigą
ir pagalvojom, gal turėtum laiko pasirašyti tą leidimą, kurio prašėme?
Marta, jei nori su manim pasikalbėti, tiesiog pasikalbėk.
Neprivalai dangstytis leidimais.
Ne, bet man tikrai reikia tik leidimo.
Praėjo dešimtmečiai,
ir vis dar manai, kad turi iškast griovį, kad su manim pasikalbėtum.
- Griovį. - Tiesiog duok tą prakeiktą leidimą.
- Gerai. Tik... - Nekišk savo sumautų rankų.
Eime, Rouze. Tai beviltiška.
Ji gali tave liesti? Absurdas.
Atsiprašau. Sveiki.
Prašyčiau visų dėmesio.
Mano eilė įteikti dovaną nuotakai ir jaunikiui.
Bet man reikės trupučio erdvės, todėl prašyčiau visų pasitraukti.
Prašau.
Kaip visi žinote, esu ne tik merė...
DIDŽĖJAUS STALAS
Bet ir šokėja.
- Ji nešoks. - Žinai, kad šoks.
Pet ir Faridai,
nesugalvoju geresnio būdo, kaip atšvęsti jūsų naujuosius santykius,
- už... judesio dovaną. - Judesio.
Spausk, Džeikobai.
Žinau, kad tau nepatinka,
bet mes apie tai kalbėsime metų metus,
todėl pasistenk žiūrėti kiek gali ilgiau.
Man tučtuojau reikia dar vieno gėrimo.
- Tuoj atnešiu. Taip. - Tuoj pat.
Mano motina demonstruoja savo vaginą.
Žinau.
Prašyčiau balto vyno taurę, barmene. Tėve.
„Tėvas yra tėvas“.
Prašom.
ŠLIUNDRA
Įdomi taurė.
Atsinešiau iš baro. Pamaniau, kad tiks vestuvėms.
- Pirkau su nuolaida „Brangiojoje Izi“. - Faridas prašo pasirūpint pirkiniais?
Taip, jis manęs daug daugiau visko prašo po to, kai ištraukė savo potencialą.
- Negaliu pasakyt, kad džiaugiuosi. - O kaip tavo potencialas, Hana?
Šiaip jau nesinaudojau tuo daiktu ir neketinu.
O kaip dėl balso, liepiančio neišsiskirti iš kitų?
- Aš tokio negirdžiu. - Jėga.
Aš irgi.
Bičiuliai, jūs čia dar naujokai, todėl turbūt jums keista,
kai moteris, kurios į vestuves nepakvietė,
nustūmė nuotaką su jaunikiu į antrą planą,
šokdama improvizuotą, perdėtai seksualų solo.
Bet norėčiau patikinti, kad viskas yra daug žiauriau nei atrodo.
Noriu žinoti viską.
Matot, kad dauguma spyrių atrodo nukreipti
į moterį, apsimetančią, kad spokso į alyvuogių stalelį?
Ten Marta. Marta - Izi buvusioji.
Marta su Izi atsikraustė į Dirfildą, kai Kesė buvo devynerių, nuo tada
Izi kalba apie šokių karjerą, kurią ji paliko mieste.
Gerai. Ji moka šokti.
Taip, bet tai buvo dešimtajame dešimtmetyje.
Kas tais laikais nebuvo profesionaliu šokėju, ar ne?
Buvai profesionaliu šokėju dešimtajame dešimtmetyje?
Esi girdėjusi apie „Riverdance“?
- Šokai „Riverdance“? - Ne.
Buvau vienas iš „Šuolio per upę“ steigėjų,
tai skirtingų gabumų vaikinų, šokančių įvairius žanrus, trupė.
- Viešpatie brangus. - Daugeliu atžvilgiu
laikėme save kūrybišku atsaku airiškų šokių kultūrai,
kuri buvo gan dusinanti. Šitaip ir ne kitaip.
Bet buvom jauni. Ėjom prieš srovę, blemba.
Tikri pankai.
Iš dalies, taip. Mūsų repertuare buvo daug žanrų.
Įtraukėme visas legendas.
Šaką Kan, „Bananarama“, Džordžą Maiklą, „Run-DMC“.
Dabar žinom, kodėl Kesė tave įsimylėjo.
Ne, tai buvo prieš Kesę.
Nemanau, kad ji...
Kesė daro kažką žavaus. Geruoju nesibaigs.
Taip, ji šoka su gėlių mergaite,
ir tai žiauriai žavu.
O dabar ir kitiems ima taip atrodyti.
Ir tai reiškia, kad Izi negaus viso dėmesio.
Ir ji tai pamato.
Dabar žiūri, ar Marta mato.
Marta taip pat mato. Šachas ir matas!
Sėkmės.
Tikrai moki atkreipti dėmesį į save, ar ne?
Atsiprašau?
Negalėjai duoti man penkių minučių?
Aš pavogiau dėmesį?
Lyg būtų maža, kad ji čia su ta moterimi.
Negaliu net patikėti, kad jos vis dar kartu.
Antra vertus, Rouzė neturi vaikų.
O Marta visada sakė, kad velku per didelę naštą.
Kaip sekasi, šliundra?
Užrašas ant taurės.
Atleisk, negražiai nuskambėjo.
Ką ji tau pasakė?
Nieko, ko nebūčiau anksčiau girdėjusi, taigi...
Galiu kaip nors tave pralinksminti?
Ne. Šiaip jau galim eiti, jei tu nieko prieš.
Atsisveikinsiu su Pet.
Gal galėčiau pasikalbėti su Džordžijumi,
- kad įsidarbintum čia didžėjumi. - Gerai.
Būtų smagu, jei tam, kad pasikalbėtume, man nereiktų ryti pyragėlių su žuvim.
Šiaip jau čia žuvis patale. Džordžijaus kiaulienos pataluose versija.
Bet aš rimtai.
Labai sunku būti su tavim viešoje vietoje
ir nuolat nerimauti, kad žmonės gali sužinoti.
- O koks kitas kelias? - Tiesiog maniau, kad kada nors
- galėtume... - Kaip laikaisi, likučių surinkėja?
Labas, tėti. Tik vaikštau aplink.
Ir tau puikiai sekasi. Ar čia žuvis patale?
Kodėl viskas aštru?
Ji visai neaštri.
- Kaip tu, didžėjaus stale? - Sveiki.
Priimi užsakymus?
Čia tik mano telefonas, prijungtas prie kolonėlių, todėl - taip.
Jėga.
- Taip. - Gerai.
Sveiki visi.
Sveiki, aš Dastis.
Taip pat turiu staigmeną, kuria norėčiau pasidalinti su laimingąja pora.
Tikiuosi, staigmena patiks.
Direktore Pet ir Faridai,
žinau, kad kai kas gali pamanyti, kad truputį paskubėjot,
ir negalit žinoti, ar tinkat vienas kitam,
bet aš, savo ruožtu, tikiu.
Turiu tikėti.
Nieko, jei išeisiu? Tėvai mane parveš.
Ne. Turi likti ir padėti viską sutvarkyti ir užrakinti.
Man tikrai atrodo, kad turėtumėt pradėti man vėl mokėti.
Taip. Kaip sakoma,
ne visada gyvenime gauni būtent tai, ko tikiesi.
Reikia pagalbos?
Kodėl? Nes esu gležna damutė, negalinti savimi pasirūpinti?
- Ne, tik pamaniau, kad tu... - Aišku, kad noriu pagalbos.
Kas tau negerai?
Visą vakarą pas mane ėjo žmonės
ir uždavinėjo milijonus klausimų apie aparatą,
o tu tegali pasakyti, kad nenori juo pasinaudoti.
Jei žmonėms jis padeda, puiku.
Bet taip pat manau, kad yra didelė tikimybė,
jog po mėnesio
niekas apie tai nebekalbės.
O čia aš nesutinku.
Niekad nežinai, ką padarys žmonės, jei jiems pasirodys, kad gavo ženklą.
Kai kuriems žmonėms tai tinka, bet ne man, tėve.
Gerai. Jei tai tiesa, tada...
tu galbūt vienintelė šiame mieste,
kuriai nieko iš manęs nereikia.
O, ne. Kieno tai darbas?
Nežinau, bet...
kažkas turėtų ką nors padaryti. Bet neimk...
- Jis tavo? - Gerai. Žiūrėk,
čia senas dainų rinkinys, gerai?
- Čia dainų rinkinys? - Gerai, nurimk.
Tiek daug „Coldplay“?
Taip, o tau patinka Biblija, taigi...
O varge.
Kas?
„Still the One“, Šanaja Tvein. Kodėl tu taip su manim, Dieve?
Gerai. Daina ne tokia ir bloga.
Ne.
Tai buvo mano vestuvinė daina.
Tai buvo tavo vestuvinė daina?
Taip.
Buvau vedęs nuostabią moterį. Susipažinome, kai buvau dugne.
Ji buvo tarsi ventiliatorius. Ji man įpūtė gyvybės.
Ketinome susilaukti vaikų, ir taip toliau, buvom viską suplanavę.
O paskui ji susirgo.
Kažkuo išties retu ir nematomu,
ir paskui jos neliko. Tiesiog...
taip greitai.
Ir aš vėl nugrimzdau į dugną.
Pradėjau labai daug gerti.
Pradėjau mušti atsitiktinius žmones, žinai, visi tie smagūs reikalai.
Ir ėmiau galvoti: „Aš neatsitiesiu.“
Supranti? „Žmonės po tokių dalykų neatsitiesia.“
Po to atsidūriau prie kažkokio baro,
tiesiog spoksojau į nutekamąjį griovį, kaip tikras mėšlo gabalas,
ieškojau ko nors, kas parodytų man kelią.
Tada jį ir pamačiau. „Jūsų gyvenimo potencialas“.
KUNIGAS
Nieko sau ženklas, ar ne?
Taigi, užbaigiau seminariją
ir įsidarbinau Dirfildo vidurinėje.
Pradėjau iš naujo.
Ir susikūriau sau naują, nedidelį gyvenimą ir...
ir tada atsirado šitas aparatas,
ir aš supratau, kad kortelė buvo skirta ne man.
Visi mano, kad „tėvas“ reiškia vienintelį dalyką.
Tik aš žinau, kad jei jis reikštų „Kunigą“,
ten būtų parašyta „Kunigas“.
Ir visą šį laiką aš...
Ėjau klaidingu keliu.
Negana to, turiu klausytis tavo niekam tikusios muzikos.
Taip, dabar daug geriau.
Štai čia vestuvinė daina.
Tu rimtai, blemba?
Nagi.
PAGAL M. O. VOLŠO KNYGĄ
Išvertė Sandra Siaurodinė