ЩОБ ПОЧАТИ, ВСТАВТЕ КАРТКУ
Добре.
ЩОБ РЕАЛІЗУВАТИ
СВІЙ ПОТЕНЦІАЛ,
ВИ ПОВИННІ ЗРОЗУМІТИ,
ХТО ВИ
Це ж я.
Це...
Привіт, красунчик, чортяка такий. Що робиш?
СВИСТУН
«Свистун».
Так і знав.
Ого. Ну гаразд.
Пам'ятаю це відчуття.
Що?
ПРОДОВЖИТИ?
Що ж робити? Як продовжити?
МОРФО РОЗКРИЙТЕ ВАШ ЖИТТЄВИЙ ПОТЕНЦІАЛ
Що там було?
Краще самі гляньте.
КВИТОК ДОЛІ
- Як ви знали, що робити? - Ми не знали. Усе спробували.
Я подумав, що потрібен чит-код.
А це він і був.
А ти вміла грати на терменвоксі?
Не знаю. На це пішло трохи часу.
А ти грала на ньому раніше?
- Навряд. -«Навряд»?
Не знаю. Джейкоб мені помагав.
Тому не кажи нікому, що я розблокувала МОРФО.
Люди й так думають, що я знаю про автомат усе.
- Не хочу більше запитань. - Добре.
Знаєте що? Може, скажемо людям, що то був я?
Або я, бо я хоч причетний.
Я вмію грати на терменвоксі,
тому буде правдоподібно, що це я. Секунду.
Я грав на терменвоксі. Касс грала, перш ніж його мені подарувати.
Гана, вочевидь, теж уміє.
Що ще об'єднує нас трьох?
- Сині цятки? - Взагалі нічого.
У нас усіх сині цятки.
Джейкобе, зіграй на термені.
Не хочеться мати сині цятки.
Грай, Джейкобе. Інакше я сам тобі їх передам.
Ти хочеш розгадати загадку чи ні?
Він не грає.
- Ти грала хвилину тому. - Не грає.
- Він підключений? - Він і не був підключений.
Що ти з ним зробила?
- Гей. - Що тут у вас?
- Місіс Габбард, вам вдалося? - Там була маленька ти?
- Нехай спробує хтось інший. - У мене нема картки. Тому...
У мене є. Але я її з собою всюди не ношу.
Я не ношу картку з собою всюди. Просто була в халаті.
А ти не переш халат?
Ніхто не пере халати. Це ж халат.
Усі перуть халати.
Дасті. Треба поговорити.
- Як він знав, як нас зобразити? - Не знаю.
Ти, мабуть, не каталась на лижах.
Ні.
Ні, моє відео було похмуріше, ніж твоє.
Я була на Дірфесті. На точній копії Дірфесту.
Я заходжу в лабіринт з сіна.
І бачу свою маму. Вона стоїть там у короні.
І я підходжу до неї,
але не обіймаю її,
а б'ю ножем.
От чорт.
Багато разів б'ю ножем.
От і я про те. Воно каже: «Дізнайся, хто ти».
Оце я? Злочинниця?
Яка нападає з ножем на маму? Убивця?
Ні. Тобі ж не подобалося бити її ножем.
Я танцювала на її трупі.
От чорт.
Знаєш, що це? Це метафора.
- Справді? - Справді.
Щоб реалізувати свій потенціал,
ти мусиш вирізати матір з життя.
Саме це ти й робиш.
Але в реальному житті ти зробила це обіймами.
То яка метафора в катанні на лижах?
Я ще її не розшифрував.
Мова про Свистун? Останній раз, як ми були окремо?
Так, це підтвердилось.
Певним чином і моє відео про незалежність від інших.
Глянь. Це що, Нат?
Нат! Привіт!
Привіт. Чого ви тут сидите?
Я вийшла на пробіжку.
- Це твій одяг для бігу? - Ага.
Інколи я бігаю
в тому самому одязі, в якому ходила вчора,
щоб не бруднити зайвого.
А чому ви встали так рано?
Ну, ми й не лягали.
Автомат МОРФО знову запрацював.
Я його розгадав.
- Ти? Прекрасно. - Ага.
За минулу добу стільки всього сталось.
Нам треба разом повечеряти й усе обговорити.
Можна у Джорджіо.
- Сто відсотків. - Може, деінде?
Нат, сходи до автомата.
О боже. Я піду... Даруйте.
Привіт, золотце. Ти вже прокинулась?
Ти про що? Саванно, ні. Я цілу ніч була вдома.
Дасті.
Якщо ми серйозно думаємо про те, щоб пожити окремо
для самопізнання...
для «самознання»...
нам потрібно розказати Тріні.
Згоден.
І треба вигадати менш сміховинний термін,
ніж «самознання».
Ми здатні на краще.
Ми це назвали «самознання».
Поєднали «само» та «пізнання».
І це нагадує «розставання».
- Але ми не розстаємось. - Ні.
Ні. Це щось типу «окольництва» в стосунках.
У школі ж розказували про амішів?
Короткий період, у який ми даємо собі більше свободи.
То ви поїдете в місто нюхати кокаїн і трахатися з іншими?
- Зовсім ні. - Ні.
Хіба що кокаїн допоможе збагнути, хто ми
- за межами цих стосунків. - Точно.
Може, я спробую трохи коксику.
- Ти не будеш нюхати кокс. - Мабуть, не буду.
Можна запитання?
- Так. - Давай.
- Ви сьогодні спали? - Що?
Ми вирішили, що краще вип'ємо багато кави.
Дотягнемо до вечора.
Просто повір мені на слово:
ми дуже зосереджені і ясно мислимо.
Тато заплющив очі.
Не заплющив, я просто думаю про твої слова.
То ви будете трахатися з іншими?
То ви це не обговорювали.
Я...
Ні.
Думаю, варто.
Думаєш, варто?
Ну, можемо.
Треба передусім думати про Тріну.
Я сам дитина розлучення і розумію, як це бентежно.
Так. Але це не розлучення.
Так. А ти вже не дитина, але я справді трохи заплуталась.
Хтось із вас виїде чи...
- Ні. О ні. - Окей.
Тато просто... якийсь час поспить у підвалі.
Щоб ми мали змогу з'ясувати, хто ми насправді.
А тоді ми станемо...
навіть ближчі, ніж були.
- Розумію. - Справді?
Я завжди вважала, що ви ранувато зійшлися.
Тому я розумію, що це здорове рішення.
То ти розумієш.
Не знаю, що казати друзям,
бо з презентацією ви недопрацювали.
Просто знай, що ми любимо тебе понад усе,
що ми завжди будемо поряд,
коли це потрібно, хай що буде далі.
Можна ввечері зібрати тусу?
Що? Тусу вдома?
У нашому домі? Без нас?
Я ж дитина самознання.
Скільки пляшок віскі «Горлошквар»
можна взяти, щоб твій тато не помітив?
А скільки треба? Думаєш, усі прийдуть зі своїм...
Ти ніколи не влаштовував туси?
Я навіть не бував на тусах,
бо на них завжди йшов Колтон,
а я лишався вдома і прав наші речі.
Як миленько.
Ага.
Тусовки – це класно.
Просто я вчора мало спав...
Боже. Я єдина нормально виспалась?
Коли ми розблокували автомат, люди прийшли до Джонсона,
щоб з'ясувати, хто вони. Тому...
Мені не дуже цікаво.
Цей наступний «етап» переконав батьків,
що їм треба трохи пожити окремо.
Уявляю собі, що він скаже мені.
Що? Твої батьки розлучаються?
Ні. Боже, ні. Це ж надто просто.
Вони будуть жити окремо в одному будинку.
От чорт.
Ага.
Ти в нормі?
Ага. Ти знаєш мого тата.
Він не виживе без мами більше одного дня.
Перше, що вони роблять «окремо» — разом ідуть на вечерю.
Я не дуже переживаю, але планую витиснути з цього якнайбільше.
Ну от. Цього буде досить.
А потрібні якісь перекуси?
Щось типу горіхів і чипсів? Чи радше якісь нарізки?
Це буде дуже цікаво.
Можу нарізати фруктів.
Коли тебе запрошують на вечерю до Джорджіо,
то логічно подумати, що в ресторан.
У цій вечері мені подобається те,
що ми розкажемо Нат про наше самознання, а вона розтрубить усім.
Ми зразу всім розкажемо?
- Так. - Так?
Так, я думаю, що ми готові.
Бенвенуто!
Матір божа.
Проходьте.
Дім Джорджі – це ваш дім, а тепер і мій.
Пам'ятаєте отця Ройбена? Гана теж з нами.
- Ага. Привіт. - Знову ви.
Приємний сюрприз, та чому ви тут?
Джорджіо сказав, що має важливу інформацію про машину.
Отче, ви сам як машина.
Я бачу, як грають ваші м'язи під вбранням священника.
Це тобі, Кассі.
- Дякую. - Трошки ігристого. Великий Ді.
Перш ніж ми перейдемо до вечірніх розваг,
попрошу всіх
покласти мобільні телефони в цю торбинку.
Я не кластиму.
Дасті, ми пробуємо жити в теперішньому
і заохочуємо до цього гостей.
Даруй. Коли ти кажеш «ми»...
Не бійтеся відключитися. Не будьте заручниками залізячок.
- Давай, Великий Ді. Клади. - Ану ж щось термінове? Добре.
Правда, краще?
Як я завжди кажу, тут нас чекає зараз.
Як я завжди кажу, тут нас чекає екстаз.
Наталі, годі.
Ми з Джорджіо разом. Це наша новина.
А як же важлива інформація?
Це ж не пов'язано з автоматом.
Насправді, Гано, пов'язано.
Бо ми з Джорджіо вважаємо, що наш потенціал – ці стосунки.
- Тепер віддаси мені телефон? - Ні.
Це так швидко, Нат.
Це дуже швидко, але й дуже насправді.
І ми хотіли повідомити найкращих друзів особисто до публікації в газеті.
Також, отче, я хочу зізнатися:
ми неодноразово утверджували ці стосунки.
Не треба мені сповідатись.
Але ж можна?
- Бо це було незрівнянно. - О боже.
А ще, Гано, пробач.
Надіюся, що тобі, одній з моїх екскоханок, не боляче це чути.
Тому я тут?
Тут нас чекає зараз.
За Джорджіо й Нат.
- Він виголосив тост за себе. - Я в курсі.
Забий уже на паперові рушники.
Люди ігнорують підставки.
Хочеш пояснювати мокрі плями батькам – твоя справа.
Я знаю, що у себе вдома ти був хазяїном,
але це не твій будинок. Тому просто розслабся.
Я під сильним тиском.
Я прекрасно розумію, що виглядаю, як Колтон.
Може, всі чекають, що я поводитимусь, як він,
а я ж і не знаю, як це.
Тріно, я далеко не душа компанії.
Джейкобе, ніхто не чекає, що ти будеш душею компанії.
Добре.
Узагалі ніхто. До тебе нікому немає діла.
Ці слова мене геть не образили.
Просто будь собою.
І поклади вже ці рушники.
Ти дивишся відеогру про себе і бачиш, що це ти.
А тоді там пише: «Ось хто ви».
Тобі показують невеличку сценку і...
Не знаю, як це описати.
Щось моторошне.
Можливо, але навіть якщо це ти,
це не значить, що ото й усе.
Цікаво. Що ти маєш на увазі, Ді? Продовжуй.
Ну, добре.
Якщо життєвий потенціал — вказівник...
Щось таке, що тобі треба про себе дізнатися,
щоб побачити якийсь напрямок...
То, може, це те, що потрібно побачити,
щоб урешті піти в цьому напрямку.
Ці відео наче сни.
- Стоп, ти вже дивився? - Що було у вас, отче?
Відеогра, в якій священник вбиває вампірів?
Я вам не розкажу, але, як я й казав,
ці видіння нагадують сни.
Видіння.
Коли пробуєш їх комусь пояснити...
Людям стає нудно.
Вони просто особисті.
Це не те, що ти виставиш на газоні чи приліпиш на машину.
Видіння більш внутрішнє.
Коли ти його бачиш, навіть якщо тобі не подобається,
ти розумієш, про що мова.
«Видіння» – влучне слово.
Можна я використаю його для газети?
Я геть не проти.
- Дякую. - А я не перевірятиму.
Що не перевірятимеш?
Наступний етап. Мені не треба.
Тепер у мене є Наталі, і я знаю, хто я.
Я почуваюся так само.
Касс, тепер ми нарешті зможемо ходити на подвійні побачення.
Так. До речі про це. У нас і самих є невеличке оголошення.
Говоріть.
Анімації з наступного етапу фігові, а графіка – повне лайно.
Скажи? 15 секунд, і ти не можеш керувати.
Бо це не гра.
Не розумію. Коли я вставлю в нього картку «Брехуха», то побачу, як брешу?
Не думаю, що все так буквально. Моє відео радше нагадує гру-квест.
Ти сказала «гра».
Я йшла долиною й побачила огорожу.
А за огорожею було багато овець.
По другий бік були лисиці.
І мій аватар почав розбирати огорожу.
- І замість... - Привіт.
Хто хоче навалитися?
Чи ми такого не робимо?
Ми просто спілкувалися.
Круто. Посиджу з вами.
Ти що, примотав бляшанки до рук?
Це як «Едвард Руки-дволітровки». Класична гра.
Пляшки не дволітрові, тому це радше «Едвард Руки-півлітровки».
Таке.
Вибачте, про що мова?
Ріта дечим з нами ділилась.
Клас.
Я просто поставлю одне пиво, якщо вийде.
- Джейку. - От же ж.
- Старий! Ти що. - Що ти робиш?
Я сам.
Паперові рушники закінчились.
Я піду в підвал і принесу ще. Розслабся.
Всього на півтора місяця. Ми з Дасті знову зійдемося
й поділимося набутим досвідом.
А якщо не зійдетесь?
Я збирався 20 сезонів грати в NHL, виграти сім Кубків Стенлі,
поки не зазнав страшної травми ведучої руки.
Усяке може статися.
Ви з кимось познайомитеся.
Чи хтось, кому ти подобалась раніше, усвідомить,
що його почуття не зникли.
І поки ви на своєму окольництві...
- Мі аморе. - Усе гаразд.
Я просто... О боже.
У мене просто стільки купонів на чотирьох у різні ресторани
- та визначні місця... - Нат.
Я відійду на хвильку...
Вона в порядку?
У порядку, отче. Просто Дасті й Касс дуже її засмутили.
Ти так вважаєш, Джорджіо?
Не думаєш, що це пов'язано з тим,
що ти цілий тиждень відкрито бігав за моєю дружиною, а Нат
щойно дізналася, що ми взяли паузу в стосунках?
Ти бігав за Касс?
Навіть я знав.
Я не знала про тебе й Джорджіо.
Дівчата, не сваріться через мене.
Це не те, що ти думаєш.
Я завжди матиму до тебе теплі почуття, Касс.
Але те, що у вас із Ді проблеми в шлюбі,
у спальні чи деінде...
Річ не в сексі.
...не вплине на почуття, які нещодавно виявив до Наталі.
Хочу прояснити.
Наталі. Іль міо бамбіно!
Хочеш глянути на ванну Джорджіо?
- Ще й як. - Добре.
Ти правду казала. Розповісти всім ой як приємно.
Ага.
Зверни увагу на скромне розміщення ванни.
Тут у нас гіпсова голова Джорджіо,
відомого художника – 3D-принтера.
Прошу глянути на дзеркало
з карткою «Суперзірка», про яку ми так рідко чуємо.
А в шухлядах можна побачити нездорову кількість ексфоліантів.
Це навіть краще, ніж я думав.
Так. Тепер ти радий, що прийшов на цю відбиту вечерю.
Таки радий. Добра забава.
Для тебе це забава?
- Що сталося? - Випало хороше видіння.
Не дражни мене, якщо не думаєш розказувати.
Я побачив себе щасливого в дитинстві з батьком.
Було приємно пригадати ті часи.
І приємно думати, що картка «Отець» була не тільки про мене.
Ого. То ти тепер теж навернувся в МОРФО-віру?
Не сказав би, що навернувся.
Пам'ятаєш, як я казав, що не хочу бути священником?
Пам'ятаю. І зразу скажу,
що це великий тиск на мене, і я...
Ні. Я не хочу на тебе тиснути.
Мова про мене.
Я більше не хочу бути священником.
Не хочу просто всіх навколо спрямовувати.
Я мушу працювати над собою
і віднайти те, що приносить мені задоволення.
«Віднайти задоволення» – чудовий напис для неонової вивіски.
О боже. Ти сховалася, бо мене соромишся?
Що? Ні.
Я розумію. Я фактично зіпсував тусу своїми іграми.
Джейкобе, мені ніколи не буде соромно за твої вчинки.
Усе через оце.
Я побачила, як тато облаштувався, і мені стало сумно.
Я починаю усвідомлювати, що батьки реально на це підуть,
і це паскудно.
Усе тільки вернулося в норму.
А ще я прекрасно розумію, що жаліюся на це людині,
яка буквально втратила маму.
О, ні. Я розумію. Ти не хочеш втратити свою сім'ю.
Але пригадую, як хтось казав,
що не хоче лишатися в одних стосунках усе життя.
Яка сексуальна людина.
Найсексуальніша.
Хай що новий етап значить для твоїх батьків,
можливо, зрештою всім буде краще?
А як мій новий етап?
Якщо хочеш глянути, я піду з тобою.
Знаю. Ти золотко.
Ага.
Золотко, але водночас поганець і король тусовок.
- Аякже. - Так? Так.
Так.
Добре.
- Піду поприбираю нагорі... - Добре.
...поки нема твоїх батьків.
Іди, поганець.
Це не я сказала. А ти.
- Прошу уваги! - Щось таке.
Гано, отче Ройбен, де ви?
Що ви? Як ви?
Що ви там робили? Оцінювали мою парильню?
Красива, так?
Що ж, іще одне оголошення.
Господи боже.
Наталі. Пам'ятаєш, як уночі між любовними іграми
я розповідав тобі про своїх улюблених хокеїстів?
Так.
Як казав великий хокеїст, номер 99, Вейн Ґрецкі:
«Ти не забиваєш щоразу,
- коли не кидаєш». -«...не кидаєш».
А я скажу навіть більше, ніж Вейн.
Інколи ти кидаєш і думаєш, що промазав.
А тоді шайба мчить, відбивається від когось
і залітає прямо в сітку.
Він кидає і влучає.
- Вона сітка? - Здається, що так.
- Наталі Дер... - Перл.
Перл.
Боже, ні.
О, ні.
Виявиш мені честь і станеш моєю найкращою –
першою місіс Джорджіо?
Так.
- Авжеж. Так. - Справді?
- Так. - Погнали!
- Ура! - Так тримати!
- Та ну нахер. - Ура, Нат!
Маленька.
Я такий щасливий. Не знаю, де подітися.
Я мушу... мушу зачитати фрістайл реп.
- Давай. - Відчуваю, як народжується текст.
О ні.
- О, так. - Зараз.
Наталі, Наталі Хочу сказати тобі-лі
Від тебе я дурію І на місці шаленію-лі
Ти подруга Касс Закохався я враз
Можна нам телефони? Лишимо вас самих.
На мене покластися Можеш кожен раз
- Це дивно. - Наталі, Наталі
Де ключі? У куртці. Де ти поклала куртку?
В іншій кімнаті?
Наталі, Наталі Ти піци шматочок
- Знайшла сумку з телефонами. - Як її відкрити?
Неважливо. Розберемося в машині. Валимо звідси.
Та ну.
Чуття ритму він має.
Та який це ритм. Навіть я зачитав би краще.
Джейкоб. А де Тріна?
Спить нагорі.
Я вже збирався йти,
але хотів сказати, що Тріна розповіла про ваше рішення.
Он як? І як вона зреагувала? Вона б сказала, якби їй було не ОК.
Ага. Саме так. І у вас теж усе буде ОК.
- Добраніч. - Ні, давайте...
Гаразд.
- До зустрічі в школі. - На добраніч.
На добраніч.
Ну що ж...
Тепер треба розійтися по окремих обителях
з нашої спільної обителі.
Ага.
Може, спершу вип'ємо в мене?
За самознання.
То з чого ти почнеш?
Поїдеш на лижі у Свистун чи...
Я не поїду у Свистун.
Ти казав, що видіння було не просто про лижі.
- Але я не знаю, про що саме. - О, ні. Я не хочу у Свистун тепер.
Я хотів лишитись у Свистуні тоді.
У той семестр, що ми були окремо,
я чудово проводив час.
Як, мабуть, і ти.
Усі ті розваги, нові пригоди.
Я хотів лишитися ще на трохи. Не назавжди. На...
- Півтора місяця? - Півтора місяця – це ідеально. Так.
Не знаю. Не знаю, як би все було.
Може, все було б так само,
а може, я б у перший же день врізався в дерево і вбився.
Байдуже. Я знаю, що вернувся через тебе.
Бо я тебе любив.
А найбільше тому, що боявся тебе втратити.
Бо я саме такий.
Ось що я побачив у видінні й не розказав тобі.
Коли я наближаюся до чогось, що мене лякає...
я зупиняюсь.
Вертаюся назад. Не пробую. Ти мене бачила. Я ніколи не стрибаю.
Завжди обираю простий шлях.
Не те щоб ти простий шлях. Ти складний шлях.
Ні, не складний. Краще не стало.
Тепер мені сумно.
Ні, вибач.
Мені сумно, бо в той семестр
я хотіла лишитися в Італії.
- Не назавжди. На... - Півтора місяця?
Ага.
Може, трохи довше.
Тому сумно дізнатися...
що ми так довго себе стримували,
бо боялися скривдити одну-єдину людину.
Тепер не стримуємося.
Беремо свої півтора місяця. Краще пізно, ніж ніколи.
І мені здається, що це буде найкраще, що з нами ставалося.
Що?
У мого видіння теж є друга частина.
Надіюся, ти не била ножем ще й мене.
Била. Ти колола мене ножем? Касс.
Так, я вбила свою маму, а тоді в лабіринт зайшов ти,
і я накинулася на тебе, як Норман Бейтс.
І на моєму трупі теж танцювала?
Це був невеличкий менует.
Але це ж просто метафори.
Те, що треба побачити, щоб піти в новому напрямку.
Хай що ми побачимо, хіба не краще знати?
Ти точно хочеш це зробити?
ЗА КНИЖКОЮ М. О. ВОЛША
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська