ТІЛА ФРЕЇ ФРЕЯ ПРАЙС
Фрея?
Так, добрий день. Це мер Фонтейн.
Знаю, ми домовилися про зустріч наприкінці тижня.
Але в моєму графіку звільнився час,
і я дзвоню спитати, чи не хочете ви зустрітися сьогодні в обід.
Добре. Я надішлю час і місце. До зустрічі.
КВИТОК ДОЛІ
Отже, в цьому стовпчику гроші, які вдалося вернути,
продавши все, що я накупила онлайн.
Це паніні-грилі, які я продала на гаражному розпродажі,
а це паніні-грилі, які я продала в інтернеті.
Скільки паніні-грилів у тебе було?
Ну... багато.
Я не думала тверезо, коли мене покинув Майкі.
Я ж навіть не люблю паніні.
Сандвічі мають бути холодні, і крапка.
Усе гаразд, Наталі.
Ми витягнемо тебе з боргів.
Незручно пропонувати,
але ми могли б трохи заробити, беручи орендну плату з нашого гостя.
Я пропонував платити.
А я сказав, що не братиму грошей зі свого дружбана.
Окрім того, я люблю ранкове тупотіння ніжок Великого Ді.
По-перше, це не «тупотіння ніжок».
Мої ноги важкі й сильні.
По-друге, я тут тимчасово.
Кілька тижнів, і я вернуся додому. Тому не звикайте.
І якщо сьогодні хтось піде в крамницю, додайте в список
ті маленькі рисові хлібці.
Касс завжди бере з морською сіллю.
Обов'язково, Ді.
Старий, коли ви з Касс вперше сказали,
що займетеся самознанням,
- я думав, що це жахлива помилка. - Жахлива.
Ми це обговорювали.
Так. Але тепер, коли ти живеш зі мною, а Касс на мене працює,
я починаю бачити переваги.
Касс на тебе працює?
Так, бро. Сьогодні починає роботу «У Джорджіо». Лишається в сім'ї.
Не переживай, Великий Ді. Твої успіхи теж вражають.
Я б нізащо не зміг так, як ти.
Дякую.
Покинути дружину вдома.
Дочка з тобою навіть не розмовляє.
Вона зі мною розмовляє. Ми розмовляємо.
Справді? Сав, ти ж казала, що Тріна повністю ігнорує Ді.
Так і є.
Може, ми й справді спілкуємося менше,
відколи я з'їхав.
Та повірте, я цілком у курсі Тріниного життя.
Вона тебе сьогодні забере?
Добре.
Забере на чому? На машині? Та ну, навряд.
Ні. Тріна обіцяла мені, що не їздитиме,
поки не здасть на права.
- Вона здала тиждень тому. - Он як?
Чудово.
Діти так швидко ростуть, правда, Великий Ді?
У Батька часу пісок тече завжди.
- Так, розбирайте обіди. - Дякую, Джорджіо.
Дякую, Джорджіо.
Вивчи щось сьогодні. А ти навчи когось сьогодні.
Ді, ти застелив ліжко?
Водяний матрац важко стелити.
Волтере.
Я тут.
Що...
Що ти, на бога, робиш?
Це якась сексуальна гра? Ти ж навіть двері не замкнув.
Я відточую магічний фокус.
Просто ще не розібрався, як вибратися.
Ох, Волтере.
Не дивно, що тобі потрібен фізіотерапевт
після таких викручувань.
Що б на це сказала Фрея?
Вона була б вражена.
То Фрея любить магію?
Не знаю. Більшість людей любить магію.
Ти не знаєш? Довіряєш своє хирляве тіло цій жінці,
хоч нічого про неї не знаєш?
Щось та й знаю. Наприклад, що вона носить оранжеве.
Мене цікавить щось більше, ніж улюблений колір.
- Це через ваше побачення. - Я б не назвала це побаченням.
Фрея практично вмовляла мене піти, а я лише погодилась.
То все через твоє видіння МОРФО?
Ні.
У моєму видінні я просто кудись їхала.
ПРИВИД
ВИ МУСИТЕ ДІЗНАТИСЯ, ХТО ВИ
Миленько.
Не знаю, що воно значить.
Ну, ти по життю ведеш.
Проте важливо знаходити місце для інших людей.
- Щоб життя не пройшло повз тебе. - Ага.
Я прийшла сюди не для вбогої філософії.
Скажи щось корисне, якщо знаєш, бо я маю цікавіші заняття.
Я тут подумав:
Фрея якось казала, що їй подобаються коні.
Чудесно. То мені прийти на обід з конем?
Чесно, Волтере,
якщо на цих ланцюгах є замок, нехай хтось його викине.
Дякую, Тріно, що погодилася підвезти до школи.
До речі, правильно тримаєш кермо.
Я б поїхав на самокаті, але вчора...
потягнув м'яз в паху.
Тому дам старенькому відпочити.
Стареньким я назвав свій пах. І стегна. Стегна й пах твого татуся...
Ще раз скажеш «пах» – викину з машини.
От бачиш. Саванно, я ж казав, що вона мене не ігнорує.
Пропоную поговорити.
Добре. Що в тебе з Еліс?
- Ви вже переспали? - Тріно.
Що? Ти ж хотів поговорити.
Ти попросила, щоб ми з мамою краще окреслили межі стосунків,
тому не розумію, чому ти сердишся.
Не розумієш, чому я серджуся?
Я змінююся, щоб стати кращим батьком,
кращим чоловіком і кращою людиною.
- Чула, що сексу не було. - Хто сказав?
Діти з театрального класу.
Дітям з театрального класу варто зосередитися на сценічній драмі.
Сценічна драма ще нудніша за твоє статеве життя.
Тріно.
Відколи Еліс замінила міс Стебел, наша вистава – повний відстій.
- Що за вистава? -«Наше місто».
«Наше місто». Це ж класика. Ти знала, що я грав у «Нашому місті»?
Ого. Тепер ще крутіше.
Ага. Я грав поважного професора Вілларда.
Ти грав учителя у шкільній п'єсі.
О боже. У тебе таки трагічно нудна доля.
Це ще з кращих ролей.
Не можу сказати, бо Еліс жахливо викладає.
Вона вважає, що може просто прийти й керувати.
Думаю, що всі викладаються на повну.
Ніхто не викладається. Вистава ніяка.
Ага. Узагалі ніхто не викладається.
Ґроверс-Корнерс. Погляньмо.
Ґроверс-Корнерс...
лежить... на плейстоценовому граніті на Аппалачській стежці.
якщо дозволите...
- На задньому сидінні дуже гучно. - Вибач, що?
«Наше місто».
Кассі, тільки тому, що Зендер покаже тобі,
як керувати гондолою, ще не значить, що ти сама керуватимеш гондолою.
Розумію.
Ти станеш гондольєркою аж тоді, коли якийсь природний катаклізм
чи заразна хвороба вб'є всіх моїх працівників.
Але в такому разі, будьмо чесні, я просто закрию ресторан.
- Мене влаштовує, Джорджіо. - Просто даю зрозуміти,
що для тебе не буде поблажок.
І хоча ти починаєш як молодша хостес-стажистка,
якщо не покладатимеш рук і проявлятимеш завзяття
кожнісінький день, через кілька років станеш офіціанткою на повну ставку.
Краса.
Ти дуже мене надихнув.
На жаль, я не зможу лишитися й за тобою наглядати.
Іду в крамницю по рисові хлібці для Дасті.
Тому сьогодні все повторюй за Зендером.
Що ти купуєш Дасті?
- Зендере, покажи їй, як веслувати. - Ага.
Плавні гребки. У нас же суботній обід. Починай.
Просто додам, що плавність не обов'язкова,
бо гондола пливе сама.
Клас. Як же принизливо.
Моя нова довготривала ціль — стати офіціанткою,
як моя дочка-підліток.
Треба з чогось починати. І дертися вгору.
Проте зазначу, що Джорджіо не підвищує мене вже шість років.
Я ще не визначила кінцевої мети,
але треба ж виходити з дому.
І знаєш що?
Зате я матиму фінансову свободу.
Так, це «У Джорджіо», але небагато людей найме
39-річну жінку, яка працювала лише на себе...
Якщо тебе це заспокоїть, то тут ніхто тебе судити не буде.
Дякую.
О боже.
Що тут робить моя мама?
- О господи. - Що?
Нічого. Просто усвідомила, що хостес нема.
Тому виберемо столик самі.
Добре.
Бачу вільний столик отам, дуже гарний.
- Добре. Іззі. - Я знаю, що вона мене бачить.
Ось же безліч вільних столів.
Їй так соромно, що вона навіть не гляне?
Вона просто втекла.
Що ти там казав про те, що ніхто мене не судитиме?
Хочеш попрактикуватися з веслом...
- Що? - ...бо весло – весело?
Вибач.
Емілі, будь простіша. Ким ти себе уявила?
Ох, тату, ти жахливий.
То ти кажеш випростатися,
то вже мене обзиваєш. Я просто тебе не послухала.
Вибачте. Тут пише, що він раптово мене цілує. Він же мій тато?
- Так... - Хіба мені варто грати її тата?
Усі ж знають, що ми зустрічаємося.
- Так. - Ага, кльово.
А ще бадмінтон дуже збиває з пантелику.
Так, вибачте. Я забула зарезервувати цілий спортзал.
Давайте так: перерва на п'ять хвилин, я перечитаю нотатки
і, можливо, перероблю сцену.
Ви про скорочений текст твору?
Саме так.
- Привіт. - Привіт.
- Ось і наша режисерка. - Ти чому тут?
У тебе ж урок.
О, так. Я ввімкнув дітям фільм.
Хоч ніколи так не роблю.
У мене склалося враження, що Тріна ускладнює тобі життя.
Мабуть, це я винен.
Ні. Вона ставить цілком логічні запитання.
Я просто нічого не знаю про театр.
- Так. - Я допоможу.
Діти, кінець перерви.
П'ять хвилин не минуло, а ти не наш учитель.
Ні. Проте я трохи знаю про «Наше місто».
Ого.
- То в чому ж проблема? - П'єса – відстій.
Я знаю, що це важливий твір, але він... геть не про нас.
У цій п'єсі взагалі нема дії.
У нас ні декорацій, ні костюмів.
Може, треба копнути глибше. Тріно, про що сцена?
- Мій тато – козел. - Тріно.
У цій сцені він поводиться дуже поблажливо й надокучливо,
і я хочу його штовхнути.
Це трохи занадто, якщо такого нема в тексті...
Можеш штовхнути. Тільки не сильно і не в лице.
- Добре. Скажи свою репліку. - Ага.
Зараз.
Емілі, будь простіша.
- Ким ти себе уявила? - Це ти ким себе уявив?
Ого. Це було добре.
- Добре. Хороша реакція, Тріно. - Дуже добре.
- Чудово. - Не забувай...
Нарешті щось цікаве.
Так. Пропоную...
Проженемо з початку сцени.
- Добре. - Ну, все.
- Я піду на свій урок. - О, ні. Будь ласка, лишись.
Твоя присутність чомусь дуже помагає.
Хороший поштовх.
Гарна сукня. Де ти її купила?
Це перше, що я знайшла в шафі.
Але я завжди любила оранжевий.
Добрий день. Ваші напої.
Я теж тут.
Ага. Я тут, працюю на найнижчій посаді в безглуздому ресторані.
Давай, мамо, кидай свої шпильки.
Ось такі тепер пішли королеви?
Давай. Насміхайся.
Касс, я не знала, що ти тут працюєш.
Це твоя дочка?
Прошу хвилиночку.
Ти точно знала, що я тут працюю.
Мабуть, тобі розказав Джорджіо, і саме тому ти домовилась
про зустріч у день моєї першої зміни.
Це не зустріч.
Усе нормально. Я не дам зіпсувати собі настрій.
Ти вбога людина,
і моє життя стало значно кращим, відколи в ньому нема тебе.
Ти токсична, я вирізала тебе з життя, і на цьому все.
Можемо йти?
Треба розповісти про фірмові страви.
У сьогоднішньому меню в нас нова фірмова страва. Пальчики цукіні.
Як курячі палички, але замість курки в них цукіні,
і вони коротші – звідси й назва «пальчики». Пальчики цукіні.
Дуже смачні.
Прошу пробачення.
Усе гаразд, Іззі. Але в мене є кілька запитань.
Боже, от і почалось.
Почнемо з такого: замовимо окремі пальчики цукіні,
чи одразу цілу ногу?
Емілі, будь простіша.
- Ким ти себе уявила? - Тату, ти жахливий.
То ти кажеш випростатися, то вже мене
обзиваєш.
Я просто не послухалась.
- Вау. - Ого, це було чудово, Тріно.
- Мене зачепило. - Ага. Справді.
Можна щось запропонувати?
Ой-ой. Я знав. Думав, що так буде.
Отець вважає, що для шкільної п'єси це надто жорстоко.
Власне, я хотів сказати, що можна штовхати безпечніше.
- Отче, покажете? - О, не знаю.
Це допоможе.
Отцеві Ройбену треба вертатися до бадмінтону.
А нам – зосередитися на тексті.
- Я покажу кілька трюків. - Справді? Клас.
- Заспокойся. - Ну це що таке?
- Не знаю, але мені подобається. - ...так.
А тоді стискаєш правий кулак,
а ліву кладеш йому на груди.
Так ти контролюєш відстань між вами.
Тоді показуєш глядачам кулак,
і коли от-от удариш,
послаблюєш кулак і легко торкаєшся його пальцями.
А тоді продовжуєш: скручуєшся й гупаєш лівою ногою.
Отак.
- Ого. Це... - О ні. Це не насправді.
Це шикарно, отче Ройбен. Звідки ви стільки знаєте?
Скажу так: я багато часу дивився реслінг у дитинстві
і вибирав між семінарією і WWE...
Що ви ще вмієте?
Це було так давно. І я не хочу бити учня.
- Покажіть на татові. - Стій... Що?
Ні, зачекайте. Це добра...
Здається, ми все далі відходимо від тексту.
Дасті, ми про це й говорили.
Підкоригувати навчальний план під бажання учнів.
Наблизити заняття до того,
що вони проходять.
І ти зможеш налагодити стосунки з Тріною.
Давай.
Добре. Я згоден.
Але спершу зроблю розтяжку.
Я недавно потягнув пах.
- Пожалійте мене. - Так.
Серйозно.
Раніше у вас була...
Хочеш поговорити про ваші стосунки з дочкою?
Ні, не хочу псувати нам обід.
Добре. Просто ти дуже розсіяна.
Ні. Просто часом я відводжу погляд, коли зосереджена.
Не сприймай на свій рахунок, сонце.
Гаразд, сонце.
Поговоримо про щось інше.
Колись я танцювала з людиною, яка працювала з кіньми.
Вона навіть виступала з ними на змаганнях з виїздки.
Я не дуже люблю коней.
Не любиш?
Цікаво, з чого я взяла, що любиш.
А яка твоя улюблена тварина?
Іззі, мені байдуже, що дочка тебе ненавидить.
Вона мене не ненавидить.
У неї просто такий період.
Так, вона мене вирізала, хай що це значить.
Нещодавно вона звинуватила мене в тому, що я не здатна любити.
А що в цьому такого?
Ти поводишся чемно, але в душі мене осуджуєш.
Оце я таке роблю?
Якось я спробувала її покинути... коли вона була маленька.
Ми щойно переїхали в Дірфілд. Я...
І я хотіла її покинути.
Тут вона була щаслива...
Вони з Мартою любили одна одну.
Та мені було так нудно, що я хотіла просто втекти.
ПРОДОВЖИТИ?
Отака я.
Тому можеш судити мене,
навіть не вислухавши, як усе бачу я.
Думаю, ти щойно виклала своє бачення.
Але, Іззі, ти її не покинула.
Оскільки ти й досі тут, то ти передумала. Та й яка різниця?
Думаєш, ти перша пробувала втекти від проблем?
Думаєш, я не робила гівняних учинків, не харила людей?
- Майже вся сім'я мене ненавидить. - Справді?
- Чому? - Дай мені час. Сама зрозумієш.
Я не шукаю в тобі чудову людину.
Просто не хочу брехні.
Може, підемо в якесь більш приватне місце?
З задоволенням.
Вони просто пішли, не заплативши?
Таке часто буває.
А суму вирахують з твоєї зарплати, якщо хочеш її догнати.
Ні. Нехай іде. Вона отримала те, по що прийшла.
Навіть не лишилася на обід, що підтверджує мою думку.
Це дивно.
Я й не помітив, що вона щось робить.
Тому що ти не знаєш нашої історії.
Так. Саме через неї в мене ніколи не було роботи.
- Справді? Що вона робить? - Вона мене принижує.
Завжди мене принижує.
Усе життя, коли мені
щось вдавалося, наприклад, танцювати чи співати.
Чи коли я ходила на співбесіди, вона змушувала мене почуватися невдахою.
Тому я перестала пробувати.
Ясно.
Що це за «ясно»? Ти мені не віриш?
Ні. Звучить нестерпно.
- Але тобі сорок років... - Тридцять дев'ять.
Тридцять дев'ять. І ти все ще виниш маму?
Даруйте, можна нам меню?
Вона стажистка. Я підійду через секунду.
Власне, ні, я не просто стажистка.
Що ти... Касс, ні. Зачекай.
Мене звуть Касс, і сьогодні я буду вашою офіціанткою.
Я знаю меню напам'ять.
Пропоную заглянути ще раз.
Так.
Добре, отче Ройбен!
Так його!
Отець Ройбен!
Оце так.
Усе добре. Було класно? Тобі сподобалось?
Чи ти втратила до мене повагу й інтерес?
- Там не було що втрачати. - Чудово.
Ні, все справді чудово.
Так. Нормально почуваєшся?
Мені здалося, ніби
ти хапався за спину.
Я? Чи я... Я підігрував.
Я підігрував, як бувалий актор,
який уже виступав у ролі шановного професора Вілларда. Я...
О боже, він знов кривляється.
Еліс, ми подумали:
може, додамо у виставу ще більше реслінгу?
Зробимо собі костюми й облаштуємо
сцену посеред спортзалу, а глядачі сидітимуть навколо.
Колова сцена.
Так кажуть – колова сцена.
Альтернатива до просценіуму й відкритої сцени.
- Краще мовчи. - Мабуть, варто.
Так. Робіть так, як хочете.
Бо в мене нічого не виходить.
Зробіть так, як вам подобається.
Супер.
- Дякую, Еліс. - Так.
Принаймні вона більше на тебе не кидається.
Ага.
А от наші стосунки налагодити не вдалось.
Може, не варто лагодити все зразу?
Може, їй просто треба трохи посердитись?
Не знаю. Вона підліток.
Сьогодні в неї був своєрідний катарсис.
Мабуть, твоя правда. Може, їй треба...
Може, їй просто треба було
побачити, як її татові надер зад священник.
Але ж тобі не надерли зад.
- Це просто акторська гра. - Сто відсотків.
- Я недавно здавав кров. - Ясно.
- Не хочу про це розказувати. - Добре.
Просто залишу його тут. Скажете, коли будете готові.
Проте можна лишати чайові.
Двадцять відсотків — це норма, але кого цікавить норма,
- правда, тренере Іґлсон? - Так.
Кассі. Ти що витворяєш?
Ти що, обслужила стіл?
Де Зендер? Де твоя стрічка?
Я розкажу, що я зробила.
Я щойно напродавала тренеру Іґлсону купу всього –
ось що я зробила.
Він прийшов на побачення з новою дівчиною.
І збирався замовити спеціальну пропозицію «суп і сандвіч»
з пляшкою домашнього вина,
яке не лише найдешевше в меню, але й огидне.
Це мерло «Бока-Ратон» з північного регіону південної Флориди.
Джорджіо. Це італійський ресторан, і ти мав би продавати італійське.
Флорида — це американська Італія.
Я знайшла вінтажні італійські вина у твоєму погребі
і порекомендували їм страви до смаку.
Ми почали з оливок і просеко.
Просеко?
Далі було піно-ґрі й салат з пармезаном,
- а тоді пікантне санджовезе... - Санджовезе?
...з пастою.
І на завершення джелато з лімончело.
І рахунок був 300 доларів замість 50.
І як я знаю,
вам з Нат не годиться відмовлятися від грошей.
- Нікуди її не відпускай, Джорджіо. - Гей.
Мій найкращий обід, а я тут частенько буваю.
Дякую, Касс.
- Дякую, тренере. «Копита» навіки! - Так!
Уперед, «Копита»! Гра триває.
Ти вирішила, що можеш пропустити всі етапи й стати офіціанткою?
Ні, я хочу більшого.
По-перше, Зендер заслужив підвищення.
Він працює тут уже шість років.
Кассі, тут усе не так. Я тут Ель Капітано.
Добре. Але зроби мене заступницею Капітано.
Касс, не можу повірити.
Я лишив тебе на годину, щоб сходити в крамницю,
а ти пішла наперекір моїй бажанням і повністю, докорінно переписала
всі правила Джорджіо.
Саме на це я й сподівався.
- Я за. Так тобою пишаюсь. - Що?
Це прекрасно.
Ласкаво просимо в сім'ю. Вдихай.
Ти заслужила.
Так.
А це моя приватна танцювальна студія.
Усі хочуть її побачити, але не всіх я сюди запрошую.
Так. Для мене це честь.
А чому ми зайшли сюди?
В решті будинку розгардіяш.
Там бездоганна чистота.
Можемо тут розслабитися, хіба що ти переконаєш мене станцювати.
О, Іззі, ти заманила мене сюди, щоб станцювати?
Просто тебе застерігаю.
Ти вбога людина.
Пішла ти.
Я б глянула, як ти танцюєш, але мене цікавить оце.
Коли це почалось?
Я працюю з танцівниками. Мені знайомі переживання через тіло.
Я не переживаю через тіло. Просто не хочу витріщатися в дзеркало.
А як почуваєшся, коли твоє тіло бачать інші?
Ага.
І не треба мене аналізувати.
Ти ж наче фізична терапевтка.
Саме так.
То ти хочеш фізичного контакту?
- Роздягнемо тебе. - Фреє, я...
Я говорила до дзеркала.
Глянь.
Яка гладенька дзеркальна поверхня. Ого.
- Невже ми це робимо? - Досить.
Іди сюди.
Мені подобається.
Мені все в тобі подобається.
ЗА МОТИВАМИ КНИЖКИ М. О. ВОЛША
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська