Мм.
- Доброго ранку. - Доброго ранку.
Це не мій свист тебе розбудив?
Ні. Так.
Та нічого.
- Це щасливий свист. - О так.
Дуже щасливий свист.
Мені за щастя повернутися до тебе в це ліжко.
Знаєш,
я ледь не забула, що ти тут зі мною.
А тоді ти захропів, і я подумала:
-«От і він». - От і я.
Потрібен час, щоб звикнути одне до одного.
- Ми когось чекаємо? - Ні.
Проігноруємо, лишимося в ліжку й поволі звикатимемо?
Будь ласка.
Дасті, Кассі, ану спускайтесь!
До вас сюрприз!
Що за чорт?
Хто тут у нас!
Щойно примирені містер і місіс Ді Габбард.
О боже. Ви аж сяєте.
Нат, чого ви прийшли?
Зайшли без дозволу?
Вибач, Ді. Я стукав, може, цілу хвилину.
Ми не могли чекати. Хотіли перші сказати вам...
Cinque, sei, sette, otto!
Із щасливим завершенням Вашого самознання
Ми такі раді Що вдома знову панує кохання
Від Джорджіо І Наталі
Ваших найкращих Друзів
Ми принесли вам Кави й сніданок
Який приємно шокуючий початок дня.
Так, дуже мило.
- Просто трохи ранувато... - На кілька годин.
...у вихідний.
Не переживай, Кассі. Я плачу їм на 50% більше.
Хочете ще раз почути пісню?
Волів би більше ніколи не чути.
- Cinque, sei, sette! - Гумка!
Із щасливим завершенням Вашого самознання
КВИТОК ДОЛІ
Гей.
- Гей. - Шукаєш собі труси...
Ні, просто порпаюся у твоїх речах.
Клас.
Я мріяв, що ти щось таке робитимеш, поки я сплю.
Знайшла щось цікаве?
Оці квитки з Дірфесту, які хтось мило підписав:
-«Перше побачення з Тріною». - Єй.
- Нагадай більше не кликати тебе на ніч. - Я постійно тут ночуватиму.
Я й досі не вірю, що твої батьки погодились.
В принципі я їм сказала, що ночую в Ріти...
О, то в принципі це брехня.
«Брехуха» вертається.
Де ти це взяв?
Це Колтонова картка.
Знайшов у його гаманці.
Він використав МОРФО, коли був у Ганиному барі.
Ти збирався мені розказати чи...
Вибач, так.
Просто хотів лишити її собі.
Це не балакуча ропуха, але...
Ти ж не дивилася?
Ні, а що?
- Можна? - Ні.
Хіба що хочеш, але я не збирався.
Краще уявлятиму його потенціал,
а не побачу щось конкретне, чим він ніколи не стане.
Так існує більше можливостей.
Говорю, як псих?
Ні, не як псих.
А от написати на квитках з Дірфесту «перше побачення» може лише псих.
Ага.
Мені в тебе подобається.
У мене вдома такий хаос, а в тебе тиша й спокій.
Знущаєтесь?
Що тут таке? Ти кричав на гру?
- Яку гру? - Не знаю, спортивну?
Мене звільнили з ковзанки. Знову.
- Що? Чому? - Я не знаю.
Тревор сказав, що я неважливий член команди.
- Тебе звільнив Тревор? - Клятий Тревор. Такий козел.
Усе гаразд.
Знайду іншу роботу.
А зараз піду на останню зміну, заберу зарплату
і, можливо, востаннє понюхаю лід.
Отже, розкажіть нам усе про своє самознання.
Що ви дізналися про життя й любов? Ви щасливі, як ніколи?
Що таке це щастя?
Але відповім вам – так.
Так, ми щасливі, як ніколи.
- Згодна, Касс? - Я згодна.
Я стільки здобула за цей час окремо.
Я провела ніч у готелі без нікого
і встигла чимало прочитати.
Гарно.
Поспілкувалася з давніми друзями. Знайшла нову подругу.
Молодчина.
І ти не могла таке робити в стосунках з Дасті?
Могла...
Не те щоб я не могла. Ні, я...
Проте наше самознання змусило мене
замислитися про мої бажання.
І саме тому я працевлаштувалась.
Щоб самостійно заробляти.
Нам пощастило, що ти прийшла в нашу сім'ю.
- Дякую. - Я забув, що ти тепер офіціантка.
Власне, тепер я у вищому керівництві...
О, захопливо.
Це ти ще не бачив платформи,
яку Касс і Джорджіо підготували
на Дірфілдський парад.
Саме так. Кассі стала моєю консильєрі,
заступницею капітано.
Моїми очима, вухами й правою рукою.
Якщо будеш правою рукою Джорджіо,
тебе чекає дуже багато роботи.
Просто жартик про часту мастурбацію.
Хай там як, Дасті, ти теж чимало досяг.
- Пригадав любов до астрономії. - І з деким зустрічався.
Я був лише з однією жінкою.
А тепер був з двома.
Не сексуально. Сексуально лише з тобою. Але...
І я привів у світ до хріна щенят.
Та ну.
Приймав пологи. Їх було двоє...
- Двоє щенят. Не багато. - Правильно. Не багато.
Але то було хаотично.
Кльово.
Виходить, що п'ять з половиною тижнів – це не багато.
Менше ніж два місяці.
Мало ж бути шість тижнів?
Мало бути шість тижнів.
Проте нам не терпілося знову зійтися.
Тому...
А що Еліс?
Вона плакала, коли ти повідомив їй новину, Ді,
чи спробувала востаннє тебе спокусити?
Я не мусив нічого їй повідомляти,
бо фактично це була не новина.
Вибач. Щось не розумію.
Ти все ще зустрічаєшся з Еліс?
Ні. Боже, ні. Ні, звісно...
Ні, я мав на увазі те...
Ми офіційно не зустрічались.
Тому й розривати стосунки було б безглуздо.
То ти їй не сказав, Дасті?
Коли я мав? Я ж постійно був з тобою.
Ти мусиш їх розповісти, Ді. Не змушуй мене йти замість тебе.
Джорджіо, ні, вона спробує тебе спокусити.
Кохана, я на таке не піддамся.
Я піду й сам з нею поговорю.
Мабуть, на цьому етапі вона вже здогадалася, що між нами все.
Але... Я скажу. Я їй скажу.
ДІРФІЛДСЬКА КОВЗАНКА
Треворе, досить цього гівна!
Ого, ти поводишся агресивно, а не так, як ми домовились.
Гей, Треворе.
Як життя?
Непогано.
Якби на мене не кидалися під час читання.
Ти не читав. Ти сидів у телефоні, понтовий ти поні.
Так, давай без цього.
Треворе, вибач, що тобі не відписав.
О, ти не відписав?
Це було трохи інфантильно.
Ого, хтось вивчив слово «інфантильний».
Не треба було через це звільняти мого тата.
- Так. - Джейкобе,
звільнення твого тата тут ні при чому.
Він щоранку проникав на ковзанку.
Що? Навіщо йому це?
Займався фігурним катанням.
Вибач, що?
Джейкобе, і це я брехуха?
На жаль, це, скоріш за все, не брехня.
Тато хотів стати фігуристом у юності,
але боявся розповісти своєму татові.
Поколіннєвий мачизм важко викорінити.
Можна йому врізати?
Трев, зроби мені послугу.
Тату, йди сюди. Маю хорошу новину.
Мені вернули роботу?
- Це було оманливо. - Ні.
Я дізнався, що ти порушив кожнісіньке правило
Дірфілдської ковзанки.
Проникав без дозволу, катався й чистив лід для особистих потреб,
а ще кілька правил довелося додати через тебе,
як-от використання колонок.
Люблю слухати Шенаю Твейн, коли тренуюсь,
і я не думав, що хтось буде проти.
- Вона ж справжній янгол. - Знаєш, що вона з Канади?
Авжеж.
Роботу тобі не вернуть,
але я переконав Тревора пускати тебе кататися.
Маєш власні ковзани?
Чи маю я ковзани?
Не знаю,
а Елвіс Стойко привіз срібло з Олімпійських ігор в Наґано?
Так! Привіз.
ЛЮБА ІЗЗІ
Парад від «У Джонсона»
пройде по Головній вулиці до «У Джорджіо».
Святкування почнуться з виступу оркестру Дірфілдської школи
і, звісно, завершаться появою оленя.
Питання?
Що це за Дірфілдський парад?
І чому парад? І взагалі – чому?
Гано. Ти така паскудниця.
Для новеньких у місті пояснюю:
Дірфілдський парад – наша дорога традиція.
Місцеві підприємці борються за приз за «Найкращу платформу».
«Найкраща платформа», чекай нас.
Готуйтеся голосувати, бо багато людей дуже важко працювали.
Голосуймо.
Це як парад Санта-Клауса, тільки замість Санти наприкінці
буде олень на санях, які тягтимуть мисливці на роликах.
Саме так.
І олень кидає дітям цукерки – оленячі какульки –
які ми звемо «оленячі каплі».
Так, усе цілком логічно.
Але ще раз спитаю – чому?
Чому?
Не тільки ви можете спитати чому.
У відповідь ми можемо спитати, чому ви приїхали сюди,
чому не розповідали нам про МОРФО
і чому привели до спокуси нашого любого невинного пастора.
Наш секрет розкрили.
Ага, хто знав, що поцілунок у всіх на очах
на реслінгу нас видасть?
Не зважай, Гано.
Вона просто заздрить, що комусь іншому перепало.
Бам!
Коли Дірфілд заснували,
то парад ознаменовував початок сезону полювання.
Проте оленів більше немає, тому... тепер ні.
Саме так. А я, безперечно, знову
гратиму головного оленя наприкінці параду.
От підстава.
Може, через рік, Шейло.
- Дасті? - Привіт.
- Що це ти робиш? - Оглядав твої склоочисники.
Зима близько.
Не знаю, чи... Чи вони очистять сніг.
- Хоч тут рідко сніг. - А це що?
- Певно, якась реклама... - Ага. Дай сюди.
- Ти не хочеш це бачити. - Дай сюди.
Добре.
«Дякую, що ти така кльова».
Це листівка з подякою?
- Можу підсумувати, якщо хочеш... - Ні. Я прочитаю.
«Люба Еліс, дякую за інтерес до мене.
Було приємно ходити з тобою на побачення, весело базікати
і розділяти інтимні миті».
Вибач, ти кидаєш мене листівкою з подякою?
Ну, вибач.
Листівка зі співчуттям була б дуже зухвала.
І я хотів тобі подякувати,
бо мені сподобалося проводити з тобою час.
Просто...
У мене сім'я.
Так, я в курсі.
І я знала, що ви з Касс збиралися знову зійтися.
Просто... Не знаю. Це безглуздо.
Так. Знаю.
- Усе так заплутано. - Ні.
Ні, це безглуздо, бо ти був у моєму видінні.
- Що? - Ти був у моєму видінні, Дасті.
Маленький анімований ти був з маленькою анімованою мною...
- Чому ти раніше не сказала? - Бо не хотіла тебе лякати.
Дивно ляпати таке на першому побаченні.
О, так, зараз значно краще.
Ти постійно повторював, що розрив з Касс тимчасовий.
Але тоді...
Не знаю. Мені здалося, що між нами щось справжнє,
і що все ставалося так природно.
Авжеж я на щось надіялась.
Не знаю.
Тепер ти пориваєш зі мною, ще й, до речі, раніше...
Не знаю, я почуваюся дурепою,
бо думала, що це щось більше.
Що було у видінні?
Яке це має значення?
Ти ж тепер з Касс.
Що це змінить?
Я вже піду.
Зачекай. Еліс, прошу, зачекай.
Ні. Сьогодні парад,
а шкільний оркестр сам себе не підготує.
Може, й підготує...
- Еліс, вислухай. - Пришли мені листівку.
О боже.
- Він тримав усе це в шафці? - Стільки торочок.
Дивно, що я переживаю за нього?
Аж ніяк. Мене трохи нудить.
Ага. Яблуко від яблуні.
Так.
Супер, містере Ковек!
Він зуміє.
- Ні, невже стрибатиме? - Ого.
Краса.
Відпад, а Шеная крута.
Старигани часом...
Що? Усе нормально?
Він же прекрасний.
Ні, я знаю.
Глянь на нього. Він щасливий.
Як мій тато на самокаті до того, як його захопив автомат.
У мене був щасливий тато.
А тепер у мене...
- Сумний тато? - Сумний тато, так.
Обоє моїх батьків одержимі своїми видіннями.
Тепер вони вдають щасливих, але явно ігнорують реальність.
Останнім часом удома так нестабільно.
Інколи можеш лишатися в мене,
якщо вигадуватимеш правдоподібні легенди.
Отож-бо й воно. Я хочу весь час бути з тобою.
О. Чорт. Зрозумів.
Це занадто. Дуже занадто.
- Вибач. - Ні, ні.
Розумію.
Мені подобається, що останнім часом ми з татом дуже зблизилися...
але вдома значно краще, коли з нами є ще хтось.
Мені що, в'їхати?
Можливо.
- На. - Ти даєш мені ключ?
Насправді це ключ від поштової скриньки.
Радше символічний жест.
Якщо чесно, ми двері не замикаємо.
Ти впевнений?
Ні. Зовсім ні.
Можливо, це навіть незаконно, оскільки ми неповнолітні.
Але...
Не знаю, можемо спробувати. Якщо твої батьки не проти.
Вони мусять дозволити після всього лайна, яке на мене вивалили.
Запитаю їх на параді.
Супер.
Ви це бачили?
От же ж! Тату, ти не забився?
- Ти саме вчасно, Великий Ді! - Чор...
Побачиш платформу «У Джорджіо», до того як вона рушить.
Оціни.
Ісусе, Маріє і Йосифе.
Що скажеш?
Притягує погляди, правда?
Скажу чесно: нічого страшнішого я в житті не бачив.
Це я.
Я впізнав.
Не пізно відмовитися від манекенів?
Додати манекени придумала я.
Я купила їх на розпродажу розореної крамниці «Тато-довгоножко»,
який спеціалізувався на одязі для довгоногих з коротким тулубом.
Думала розставити їх у вікнах,
щоб відлякувати грабіжників,
але постійно забувала, де їх лишала,
і тому вони лякали тільки мене.
Це просто окраса параду.
- Думаєш, краще їх прибрати? - Думаю.
Думаю, краще прибрати й викинути.
Вони зловісні.
Знаєш що? Я згодна з Дасті.
Ми й так співатимемо на платформі нашу пісню «Покинутих пацанів».
Може, це вже занадто.
Мрію це побачити.
Будеш королевою миски спагеті.
Ага.
Так, рекламувати «У Джорджіо» входить у мої обов'язки.
Ага.
Так люди про нас заговорять.
У всякому разі, це буде незабутньо.
Добре. Прибираємо манекени, Великий Ді.
- Добра думка. - Поможи.
Він не рухається. Треба розрухати.
Гей. Повторимо наш номер.
Поштовхи стегнами близькі до ідеалу.
- Так. Ходімо. - Добре.
Вам дуже боляче?
Ні, узагалі не боляче.
Якщо не рухатися й не торкатися.
Пам'ятаєш доктора Вудс?
Вона лікарка, яку ти запрошував на побачення,
але вона не змогла прийти,
а ти не запросив її вдруге? Пам'ятаєш?
Джейкобе, я думав, ти викличеш мені таксі.
Не треба забирати дорогоцінний час доктора Вудс на таке.
Жодних проблем. Я просто була на операції.
Серйозно?
Будь ласка, скажіть, що ви не лишили ту людину.
О, ні. Боже, ні.
Це в мене була операція.
Врослий ніготь. Піду іншим разом.
Погляньмо на ваше зап'ястя.
Кумедно. Я завершив свій номер у фігурному катанні,
ні разу не впавши.
А тоді послизнувся на нерівному льоду.
Звільнити б водія льодового комбайна.
Ого.
Смішний та ще й фігурист.
Рідкісне поєднання.
- Он як? - Перелому нема.
А якби й був, ви б швидко одужали,
бо я бачу, що ви дуже сильний.
Радий це чути, бо якби треба було накрасти гіпс,
то довелося б шукати лікарку, яка...
- не так би відволікала... - Нам уже пора йти.
Тату, побачимося на параді.
Добре, сину.
Так.
Боляче, коли я стискаю?
Це грудний м'яз. Я на нього не падав.
Тому... так добре.
Великий Ді, здається, важкі предмети піднімаю лише я.
Якщо тобі тяжко, то нічого.
Вони не важкі. Просто незручні.
Знайди центр ваги, Великий Доґ.
Схопи його в паху.
Знаєш, він таки заважкий для мене.
Я згадав, що маю ще дещо зробити.
Тому на хвильку покину це довготелесе чудовисько.
Що? Що може бути важливіше, ніж це?
Шкільна справа, яка вимагає уваги.
Ти що, про Еліс?
- Ти сказав, що між вами все. - Так.
Так, але маю до неї запитання.
Не можна, бро. Ти тепер з Касс.
Ми вже проспівали вам пісню.
Мені просто треба з нею поговорити.
Я не дозволю, бро.
Джорджіо, пропусти.
Я тебе не пропущу, Ді.
Ні, Ді, стій. Стій.
- Джорджіо, перестань. - Ні.
Не лупи манекен, Ді.
- Та ну! Не... - Гірше вже не стане.
Перестань. Ні.
Забери від мене божевільну секс-ляльку Нат.
- Не називай його так, Ді! - Я розіб'ю його голівку!
Я не пущу тебе до неї.
Я був у її видінні.
- Серйозно? - Так.
- Що ти робив? - Не знаю. Вона не каже.
Тому й хочу з нею поговорити.
Я намагаюся все налагодити з Касс, але щось заважає.
Може, у нас щось таки було. Щось розвивалось.
Може, з Касс мені постійно чогось бракувало,
а я навіть не підозрював.
Чого саме? Говори конкретно.
Не знаю.
З Еліс усе легко.
Коли ми разом, то постійно сміємося,
і вона вміє бути спонтанна.
Мені подобався той я, яким я ставав поряд із нею.
Це затухне. Я знаю.
Це... не добре порівняння, бо стосунки свіжі.
Я це знаю і розумію, що треба просто піти.
- Тільки... - Ти був у її видінні.
Що дивно, бо більшість видінь
про минуле або теперішнє.
А ви з Еліс навіть не знали одне одного, коли ти був у її,
тому це ніби видіння з майбутнього.
Дивовижно зв'язна думка.
Що це значить?
Не знаю, бро.
Та на твоєму місці я б хотів з'ясувати.
Я...
- Так. - Зараз.
- П'ять, шість, сім... - Шість, сім, вісім...
Я стою в колії Що ж робити мені
Без кохання твого
- Так. - Чудово!
А тоді ми кажемо:
«У Джорджі ніхто не стоїть у черзі,
- бо ми обслуговуємо вас одразу!» - Ми обслуговуємо...
Це так гарно й правдиво.
- Я не знаю. - Що?
О боже, буде моя мама. Вона мене висміє.
До дупи її думка.
Коли ти востаннє говорила з мамою?
- Давненько. - Отож.
Бо ти вирізала її з життя, і це дуже здорове рішення.
Чому ти все ще в себе не віриш?
Не знаю.
Дасті сказав оте:
«Ого, будеш королевою спагеті».
Що?
- Це й значить «Королева»? - Забудь про нього.
Я не можу.
Я не забуваю.
Я розумію, що це просто жарт, але цих жартів багато.
Ага.
Щоразу, як я чимось захоплююся...
великим чи малим – байдуже...
він мусить кинути якусь їдку шпильку.
Про пісню, про мою роботу в Джорджіо
- чи про Потенціальний фонд... - Чи про оповідацький клуб.
Чи про оповідацький клуб. Так.
І вони накопичуються.
Коли ти роками з однією людиною,
вони накопичуються.
Так, я викинула з життя маму,
але в мого видіння була й друга частина.
І хоч я стараюся його ігнорувати, у голові звучить і другий голосок.
Інколи через нього я почуваюся такою маленькою.
У цього голосу ірландський акцент?
Еліс, треба поговорити.
- У нас репетиція, тому... - Це твоя шапка?
Чи на мені моя шапка? Так.
Про це ти хочеш поговорити?
Ні. Я хотів запитати про твоє видіння.
- Дасті. - Тоді я дам тобі спокій, обіцяю.
Добре, ходімо.
Я вже тобі розказувала.
Я ширяла в повітрі, ніби пливла за течією.
А де був я?
Добре. На початку я стояла в літаку й боялася стрибнути.
А ти був зі мною на борту.
Як ти знала, що це я?
Тому що він на тебе схожий.
І тому що ти дам мені свій камуфляжний шолом.
Ти надів його на мене й акуратно зіштовхнув з літака.
Ти дав мені поштовх для стрибка.
Тому, не знаю, мені здалося, що ти...
Що справжній ти також якось мені допоможеш.
Тому я так настирливо за тобою бігала.
І тому я помчала за тобою по коридору, коли дізналася про самознання.
Так. І тепер уже вдруге автомат МОРФО все мені пересрав.
Спершу видав потенціал «Віолончелістка».
Мрію, яку я покинула.
А тоді видіння з тобою.
Якого мені не мати.
Я навіть не знаю, чому ти був у моєму,
бо мене у твоєму не було.
Що?
Здається, у моєму видінні був іще хтось.
Усе відбулося так швидко,
але, здається, я бачив когось біля гірки.
Не знаю. Не знаю, чи то була ти,
чи я просто уявляю тебе там тепер, щоб виправдати почуття до тебе.
Авжеж це все було до моїх окулярів для читання.
Що як це була ти? Що це значить?
Чому довбана машина не може бути конкретніша?
І чому не можна переглянути видіння ще раз?
Я розповіла все, що знаю, Дасті.
Удачі тобі.
Містере Джонсон, я до автомата.
МОРФО? У тебе що, нова картка?
Хто каже, що потрібна картка?
Автомат, ось хто.
Минулий раз він казав, що потрібен номер соцстрахування
і відбитки пальців. Але це неправда.
Можливо, але не значить...
Там було «продовжити».
Після мого видіння, після всіх видінь було «продовжити».
Отже, треба якось продовжити. Має бути наступний етап.
ЩОБ ПОЧАТИ, ВСТАВТЕ КАРТКУ
МОРФО, ми хотіли б почати.
Нам сподобалися твої розмазані мультики,
але ми хочемо жити далі.
Тому будь ласкавий, дай там довбані відповіді...
- Дасті, прошу. - Чуєш мене?
Ти мене чуєш, МОРФО?
Ми хочемо жити далі, тупа ти машина.
Кінчене печивко з передбаченнями!
ДИВИСЬ ПУТІВНИК
Що?
Який іще путівник?
Ох, Дасті, що ти накоїв?
ЗА КНИЖКОЮ М. О. ВОЛША
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська