Amerikanska monsterfilmer går hem nästan överallt.
Kvällens värd är ett skräckstjärnskott, en riktig liten fasa.
- Mina damer och herrar: Chucky! - Nu kör vi!
Var fan är Andy?
Har du saknat mig, Andy?
Skärp till dig, Andy! Du beter dig som om du aldrig sett ett lik tidigare.
- Jag har aldrig sett en docka som du. - Otrolig, eller hur?
Jag har inga problem med att döda.
- Chucky gjorde det. - Vad pratar du om?
- Håll dig borta från den där dockan! - Det är bara en docka.
- Bevisa det. - Säg nåt, för fan!
Hur är läget, Phil?
- Vips, du är död. - Du är död.
- Nej, du är det. - Nej, du är död. Vi dödade dig.
Man kan inte ta kål på en bra kille.
Jag är Chucky, mördardockan! Och jag älskar det!
'Den onda dockan' (1988)
- Kan vi backa till början? - Jag har alltid älskat skräckfilmer.
Jag skrev mitt första manus när jag pluggade på UCLA.
Skräckfilmerna som jag såg som barn inspirerade mig, som Brian De Palmas
'Carrie', 'I nattens mörker' och 'Mardrömsjakten'.
Att skriva var billigare. Man behövde bara papper och en skrivmaskin.
Det var innan datorerna kom.
I början av 1980-talet, gick det upp en ny slasherfilm varje helg.
När första 'Terror på Elm Street' kom ut 1984 var det ovanligt
att hjälten var en skurk som Freddy Krueger, som var vanställd och ond.
Det var nytt, en relaterbar skräckfigur. Det var inget monster.
Det var inte nån som grymtade och stönade. Det var en kille med attityd.
Han gillade dig. Du kände dig speciell och det var det som lockade publiken.
Det var på den tiden då mördarna på film hade personligheter.
De blev hjälten men de var också det komiska inslaget.
Hans sinne för humor var enormt. Hans ondska var humoristisk.
Freddy Krueger sa: 'Välkommen till bästa sändningstid, subba!'
De blev grundstommen för filmerna.
De handlade inte om tonåringarna och det handlade inte om hjältinnan.
De filmerna handlade om skurken.
Det banade väg för andra antihjältar som man hatade och fruktade,
men också attraherades av, så det banade väg för Chucky.
Jag och min fru Liz hade varit i England, i London
och jag köpte: 'The Victorian Dollhouse Murders.'
Redan som barn var jag jätterädd på att dockor skulle bli levande.
Talande Tina från 'Twilight Zone'.
När vi kom tillbaka fick hon boken och sa: 'Jag gör gärna nåt med dockor.'
Hon sa: 'Vi ratade ett manus för sex månader sen som hette 'Blood Buddy".
'Jag är nyfiken', sa jag.
Jag hade gjort 'Resan till Amerika' så nu ville jag göra nåt läskigt.
Så jag fick det och jag gillade idén.
En bra idé. Dons koncept var att dockan programmerats av Madison Avenue.
På Madison Avenue ser de barn som konsumentlärlingar.
De tränar barn att vilja ha saker de inte behöver så att de blir köpberoende.
I mitten på 1980-talet kom Kålungarna. Det var jätteinne.
Och då kom jag på klyschan med levande dockor inom skräckgenren.
Jag hade sett Talande Tina i 'Twilight Zone'.
'Magic' med Anthony Hopkins.
Men ingen hade gjort en långfilm som handlade om en levande docka.
Där dockan är en av rollfigurerna som agerar och har repliker.
'Gremlins' hade precis släppts.
Med 'Gremlins' insåg jag att animatroniska effekter kommit så långt
där de var så pass avancerade att dockorna kunde agera.
Alla dessa idéer slogs samman och blev första Chucky-manuset.
'Batterier ingår ej'
Veteraner som Freddy, Jason och Michael Myers tid var förbi.
Jag hade ett möte med Don och jag köpte rättigheterna till manuset.
Då hade han kontrakt med Disney och hade sitt kontor där.
Jag var runt 20-21 så det var stort att nån så etablerad
och som gjort så mycket var intresserad av mitt manus och ville göra nåt.
Slashergenren var redo för nytt blod
och Chucky levererade med råge 1988 när 'Den onda dockan' kom.
Jag arbetade lite på egen hand för det saknades
ett Frankenstein-ögonblick. Ögonblicket som gav varelsen liv.
Dockan hade blod, inte riktigt, men man kunde bli blodsvänner.
Jag ville verkligen göra nåt speciellt.
Originalet börjar med mördaren Brad Dourif, som jagas av polisen.
- Han söker skydd i en leksaksaffär... - Där han skjuts av en polis.
Innan han dör utför han en mystisk voodooritual som överför hans själ...
- till en livlös docka. - Det var det som gav varelsen liv.
Namnet var viktigt. I Dons manus hette han Buddy.
De män som hemsökt mig var James Earl Ray som sköt Martin Luther King,
Lee Harvey Oswald och Charles Manson, så det blev Charles Lee Ray.
Kände du till det? Ja. Och sen kallade hans vänner honom för Chucky.
Hej, jag heter Chucky och jag är för evigt din vän.
Vi följer unge Andy som är ett ensamt barn och hans ensamstående mamma.
Han önskar sig en Good Guys-docka, för det var årets leksak.
Andys mamma köper dockan och snart har Andy en ny bästa vän,
men inte den sorts bästa vän man vill ha. Det är snarare hans värsta vän.
Hej, jag heter Chucky. Vill du leka?
Jag hade skissat hur jag såg Chucky när han var som mest våldsam.
Alla har jumpers eller overaller.
Jag tog saker som var typiska för barn, som ett basebollträ,
oskyldiga leksaker som blev ett kännetecken för honom.
Kläderna och färgerna. Dons docka var rödhårig.
I sagorna brukar den onda vara rödhårig. Därför är Chucky rödhårig.
Det är bara dumt och löjligt. Rödhåriga är världens vänligaste människor,
men i sagorna är de ondskans budbärare.
Det viktigaste var att förvandla den här snälla dockan från en leksaksaffär
till monsterversionen av den.
- Tala, för fan. Annars hamnar du i elden. - Din korkade subba!
Han förändrades från en kille med lugg till en med vikande hårfäste.
Jack Nicholson i 'The Shining' var min inspiration.
Jag kommer inte på nåt. Skit samma!
Chucky är väldigt känd.
Han är så känd. Det är väl det största du gjort?
Ja, men Chucky är så mycket större än jag.
Redan under min uppväxt var jag ett stort fan. 'Gökboet'.
Jag gick första året på Columbia University, 18 år gammal,
när jag granskade en skådespelarutbildning han höll i.
Senare kom han att spela en roll som jag skapat.
Jag tog inte ut honom. Det gjorde regissören Tom Holland.
Hur var hoppet från skådespelare till röstskådespelare?
Det är samma sak. Man lär sig att arbeta med en mikrofon.
Efter ett tag blir det naturligt.
Rösten betyder så mycket för rollen.
Man hör att han har roligt som docka som blivit levande.
Jag är fast med det här men jag ska ha kul.
Han är rolig och inspirerande att jobba med. Brad ser inte ner på det här.
Brad lever sig in i rollen. Han frågar inte efter Chuckys motivation,
men vi går igenom rollen och försöker lista ut undermeningen.
Det är roligt att vara skurken. Märkliga motivationen av att skada.
Jag struntar i vem det drabbar. Jag ska uppnå vad jag vill.
Det är nåt märkligt och äkta i den motivationen.
Det är kul och det är ännu läskigare. Det är det läskiga.
Det handlar om att förstå sina känslor och vad som får en att känna så.
Man kan förklara sitt beteende på tusen sätt. Man hittar ett skäl.
Ett skäl för ondskan.
Vi har ett syfte. Vi har alla ett riktigt våldsamt hjärta.
Vi är alla mördare. Ondskan finns inte. All ondska är mänsklig.
Det är oacceptabelt men mänskligt.
Vi skapar en situation som möjliggör att vi gör nåt verkligen hemskt.
Historien är fylld av fruktansvärda våldshandlingar och grymhet.
Vi är alla i stånd till att göra det.
Vi gillar att kalla saker onda för vi vill låtsas att vi inte är det, men det är vi.
Han sliter med det och det uppskattar jag.
När man spelar nåt sånt så använder man bara den delen av sig själv.
Man dödar inte nån men man tänker det.
Du får leva om du ger mig pojken! Hör du mig? Ge mig pojken!
Jag har aldrig varit rädd för dockan eller Brad.
Alex var sex och jag 25 när vi träffades.
Det är en märklig kontext att träffa nån, ett barn,
i en professionell kontext, där man är kollegor.
Jag minns inte mycket om att vara sex förutom att jag var med i filmen.
- Jag minns mycket kring den. - Han var en liten skådespelare...
som ibland kändes som min chef, skumt nog.
Det är utan tvivel en spännande situation att vara barnskådis.
Man får ansvar som de vuxna.
Han var aldrig min regissör. Han var författaren. Don var min idol.
Förutom en duktig skådis var han smart.
Jag var smart. Jag behövde inte bli tillsagd vad jag skulle göra.
Jag kunde hela manuset utantill. Jag kunde allas repliker.
Det var så lustigt att se en sjuåring: 'Vi behöver gå igenom den här scenen.'
'Jag gillar inte den här repliken. Den funkar inte.'
Det är så roligt när ett barn svär. Det är upprörande.
Han sa att moster Maggie var en subba och fick vad hon förtjänade.
Min pojkvän frågade: 'Varför säger ungen så där?'
'Det är inte han, det är dockan! Det är Chucky. Det är inte hans fel!'
Jag hade aldrig sett nåt liknande. Varje gång de använder ett barn...
- så blir jag förskräckt. - Dagtid hittar barn på och låtsas.
Nattetid blir deras fantasi mörkare.
Det är det häftiga med barnskådespelare som i 'Den onda dockan'.
På grund av deras oskuldsfullhet och att de inte låtsas.
De spelar inte en roll, de är väldigt ärliga.
Skönheten och så den mörka sidan av vad de går igenom. Förlust, separation.
Det är en viktig del av barndomen. Jag gillade att barnet sa:
'Min docka är levande och pratar.'
Sluta, Andy. Du vet att det är ett påhitt.
Och en efter en börjar folk i hans närhet dö.
Och särskilt i skräckfilmer blir det väldigt uppskakande.
Gråtscenen i första filmen där Andy bryter samman och fruktar för sitt liv
för att Chucky ska döda honom.
Efter att Chucky mördat flera människor tas Andy till ett mentalsjukhus.
Det är som pojken som ropade varg, fast han säger sanningen.
Det är helt galet att ingen tror på honom och han tas från sin mamma.
Samtidigt försöker Chucky ta över Andys kropp och själ.
Han är inlåst och gråter för Chucky är efter honom och ingen tror på honom.
Jag bävade inför den scenen eftersom det var en gråtscen.
Som barn hatar man att gråta. Nu som vuxen undrar man när man får gråta.
När det var dags släppte jag loss och grät.
Snälla, lämna mig inte. Snälla.
Jag tyckte verkligen synd om pojken. Han var chanslös.
Många sa: 'Man kan sparka dockan. Det är inte läskigt.' Jag förstod aldrig det.
'Hur läskig är en leksak? Du kan sparka bort den, slänga iväg den.'
Om jag var hemma och en docka blev levande skulle jag dö av en hjärtattack.
Det är riktigt läskigt.
Det är därför han går hem hos folk. Han är en underdog.
Han låter sig inte nedslås. Han övervinner sina brister och gör jobbet.
Jag hade precis gått med Writer's Guild och de gick ut i strejk
så jag kunde inte vara på inspelningen av 'Den onda dockan'.
Men när filmen höll på att klippas gjorde David nåt han inte behövde göra,
för det var inget producenter gjorde. Han bjöd in mig till klipprummet
för att höra vad jag tyckte.
Det är lustigt för det Don var så tagen av och när jag köpte boken
om dockhusmorden. Vi har alla en fruktan för dockor.
Det är många som är fruktar dockor.
Det är nåt med ett livlöst objekt... Utan känslor men med ett leende.
Det här frusna uttrycket som ger din fantasi utrymme
att göra allt och gå var som helst.
Det är nog tanken att ge liv åt en mänsklig avbild som inte borde leva.
Det var väldigt schyst och det var då vi hittade varandra inte bara som kolleger
utan som vänner. Lyckligtvis var filmen en framgång. De ville ha en uppföljare.
Om det här var en film skulle det krävas 3-4 uppföljare.
'Den onda dockan 2'
Jag var så stolt över vårt arbete men jag drömde aldrig om en uppföljare.
Jag hade aldrig tänkt tanken. Vi skulle bara göra en film.
- Vi gjorde två filmer i följd, i princip. - Jag tog in Don till andra filmen.
John Lafia skrev om manuset i första och sen gjorde Tom Holland det.
Men han har alltid stått som första manusförfattare under Chuckys 30 år.
I 'Onda dockan 2' får Andy bo hos fosterföräldrar
som spelas av Jenny Agutter och Gerrit Graham.
De tror förstås inte på att dockan har jagat honom under så lång tid.
- Till slut ställs de inför Chuckys vrede. - Jag har fått nog!
- Du måste döda honom! - Andy!
Jag har inga favoritminnen från inspelning för allt var så spännande.
- Jag var överlycklig över att vara där. - Det var en stor produktion.
Jag såg upp till alla som grabb och jag minns det tydligt.
Han var sju och jag 24. Jag var som hans storasyster.
Han har senare sagt att jag var snällast mot honom. Jag var hans storasyster.
Christine kändes som min storasyster.
Det är sällan man tar upp relationen mellan fostersyskon på film.
Han är lite skadad från tidigare men han blir snabbt fäst vid det äldre syskonet.
Hon ser honom som jämbördig. 'Livet suger men jag ska hjälpa dig.'
Hon ställer upp för honom.
Jag sökte rollen som alla andra. Min agent bokade en tid och jag provspelade.
Min grej var den fattiga och missförstådda tuffa tjejen.
Jag fick inte rollen. Men jag fick ett avsnitt i '21 Jump Street'.
När jag kom hem från det fick jag en roll i 'Baywatch'.
Jag jobbade och kände mig stärkt.
De hade inte hittat Kyle än så de bästa kandidaterna fick försöka igen.
Jag kom tillbaka med attityd. Det var inspelningsdag så jag hade bråttom.
Det måste gå snabbt. Jag hade en heldagsinspelning av 'Baywatch'.
Min attityd var helt förändrad och det gav mig rollen.
Den svarta läderkepsen är min. Jag hade den både i gamla och nya '90210'.
Jag hade den i gamla och nya Chucky. Det är min viktigaste karriärsminnessak.
Jag ägde den innan jag blev skådis.
De gjorde en stor labyrint av tomma Chucky-lådor. Det var jättekul.
Jag minns att jag smälte Chucky med varm vax. Det såg bara hett ut.
Slutscenen i leksaksfabriken är makalös.
En film om en mördarleksak vill man ska avslutas på en leksaksfabrik.
Alla de scenerna var actionsspäckade men också tidskrävande,
för om det är ansträngande för oss rent fysiskt så krävs det mer av Chucky,
vilket innebär att ta in extra dockspelare.
Alla nio dockspelarna krävs. En sköter benen, en för vardera armen.
Tre som sköter läppar, ögonbryn och ögon. En för huvud och kropp.
- Andy! Han är precis bakom dig! - Ditt svin!
En mindre armé tekniker höll Chucky levande.
Det är en sorts animerad film. Det är en spelfilm och så,
men den är helt animerad rent dockmässigt.
Kevin samlade ihop några av de bästa i branschen.
Den största utmaningen för oss och dockspelarna
var att få dockan att gå trovärdigt.
Ni har varit väldigt stygg, miss Kettlewell.
Nu är Kevin min vän men då såg jag upp till alla som gudar.
Det dockspel som krävdes för att ge liv åt Chucky var omöjligt och de lyckades.
I första filmen använde vi en småväxt person och klippte mellan dem.
Kevin har gjort så vi slipper göra så.
Jag var förtjust över att vara där. Första inspelningsplatsen var på Universal.
På en scen som hade världens äldsta scenografi.
Operahuset från första 'Fantomen på operan', som nu gått upp i rök.
Att vara där Universals monster kom till fick mig att känna som en skådespelare.
Man känner sig som en del av skrået där, det är så magiskt.
Snälla, jag lekte bara.
Nej!
Den onda dockan 3 (1991)
Tvåan och trean spelades in i följd. De stressades fram.
De släpptes med knappt ett års mellanrum.
Justin Whalin, som jag aldrig träffat, spelade Andy.
Inget illa om Justin, men jag var fäst vid Alex, som var härlig.
Jag förstår att berättelsen krävde en äldre skådespelare.
Jag var inte tillräckligt gammal. Jag var bara tio då.
Han skulle vara 16, ha flickvän och gå på militärakademi.
Alla projekt jag arbetat med, se min katalog, handlar om barn.
'Hocus Pocus', eller 'Resan till Amerika' om en judisk mus, men de är alla barn.
Jag tog för givet att jag skulle vara med när jag hörde om tredje filmen.
Som tioåring var det svårt att ta.
Det var projekt som Andy Barclay och Chucky som intresserade mig.
Utforskandet av barndomen betydde allt för mig. Det formar oss som vuxna.
Vad händer i verkligheten när våld drabbar en när man är barn?
Det skulle förstöra en.
Jag såg den på nåt sätt och tänkte: 'Jag kanske ser ut så när jag är 16.'
Han gjorde det bra. Filmen var rolig. De slagfärdiga fraserna tog mer plats.
Jävlas inte med Chuck.
Filmen innehåller schysta mord.
Hur sadistisk är det att låta barnen mörda varandra så han slipper
genom att ersätta paintballkulor med skarp ammunition? Det är galet.
Chuckys dödsscen är spektakulär.
Och de dödar Chucky på slutet. Eller?
'Bride of Chucky' inleds med att exet Tiffany syr ihop och återupplivar honom.
Ade Due Damballa! Vakna!
När jag tänkte på den personen i 'Bride of Chucky' behövdes det en motpart.
Vakna! Vakna! Vakna! Vakna!
Filmen måste handla om deras förhållande
så Chuckys fru behövde skilja sig helt och hållet från Chucky.
- Du liknar Martha Stewart med den där. - Vem fan är Martha Stewart?
Min idol.
De gick i en helt annan riktning.
Det var en perfekt anpassning för att förändra hur Chucky var.
Filmerna var anpassade till den tid vi levde.
Tiffanys intåg vitaliserar filmserien.
Chucky är rakt igenom blodtörstig
medan Tiffany har mer konventionella behov.
Hon vill vara älskad, känna kärlek och bli förstådd.
- Åh, så romantiskt. - Jag ger dem sex månader.
Tiffany är inspirerad i min vän Ronna. Och så har vi förstås Jennifer Tilly.
Jag avgudar David Kirschner. Han gick fram till mig när jag tvekade:
'Jag vet inte om jag vill göra en Chucky- film.' Jag hade inte koll på dem.
Men han sa: 'Jag vill träffa dig.' Vi gick igenom allt på Bel-Air-hotellet.
Han hade med sig Chucky-dockan och tog fram den. 'Här är Chucky.'
Han presenterade mig för Chucky.
Jag kände inte Jennifer men hade skrivit rollen för henne.
Jag trodde inte att det skulle bli av men hon ville göra det.
Han tänkte nog att när jag sett Chucky-dockan och hört allt om Chucky
så skulle jag bli förälskad och sälla mig till dem och så blev det.
Efter tre skräckfilmer enligt genrens alla regler
så förnyade vi den till en komedi och hon bidrog mycket till det.
När slasher-filmserier börjar dala så har skaparna två alternativ.
Följande filmer blir antingen skräckkomedier
eller så hamnar mördarna i yttre rymden.
- I 'Bride of Chucky' valde de humorn. - Jag var inte beredd på all humor.
Ett bra manus och bra roller.
Chucky-filmerna var banbrytande med att ta in homosexuella roller.
Det var viktigt för mig att vända mig till den samhällsgruppen.
Det har tilltagit efter 'Bride of Chucky'. Det blir allt mer gay.
Don är homosexuell och han har tagit in sympatiska gayroller i filmserien.
Till exempel bästisen i 'Bride of Chucky'.
Rollen Alexis Arquette spelade och Tiffany.
Jennifer Tilly har alltid gått hem hos homosexuella sen hennes roll i 'Bound'.
Min favoritscen är tråkigt nog när jag mördas. När Tiffany är i badkaret.
Det var så filmiskt.
Jag tittar på 'Frankensteins brud' och jag gråter för jag förstår hur det känns.
Då ser vi Chucky gå i hallen med sina korta Chucky-ben
och han slänger teven i badkaret.
Jag skriker och bruden skriker. Hon flyter upp och jag sjunker ner.
Det är så vackert filmat.
Tanken att elektriciteten skulle få bubblorna att sprida sig var så häftigt.
Det är det briljanta med Dons scen. Bubblorna förskönar mordet.
Det var viktigt för mig för det kändes som ett stort steg som författare.
Jag regisserade inte den. Regissör och filmfotograf
var två makalösa kinesiska filmare: Ronny Yu och Peter Pau.
Varje dag på filminspelningen var det så vackert.
Alla älskar nog hennes förvandling från en vanlig medelklassdocka
till att måla naglarna svarta, ha militärkängor och bli riktigt tuff.
Hon var läcker och såg makalös ut. Som en riktigt cool tjej i verkligheten.
Släng dig i väggen, Barbie.
Det är säkert minst sju personer men upp till nio personer per docka.
Det är väldigt komplicerat. Det är enklare om det bara är dockor.
Vi tillbringade timtal och åter timtal med eftersynk.
Om det var en scen med en riktig skådespelare
så måste allt vara planerat i förväg och det krävs mycket genrep.
De satte upp två bås så vi kunde se varandra när vi sa replikerna.
Han var så duktig. Ibland improviserade jag och han hängde direkt på.
- Hon är jätterolig. - Ja, jag kommer inte ens i närheten.
Vad är Marthas råd när man får oväntade gäster?
Man improviserar.
Charles Lee Rays lik bär på en amulett som kan göra dem mänskliga igen.
- Då drar vi. - Visst jag styr och du tar pedalerna.
Vi är dockor, din mupp!
Tiffanys granne skjutsar dem. De vet inte att alla dockor är levande.
De vet inte att dockorna begår mord under resans gång.
Mord som barnen sen anklagas för.
I samband med det gifter de sig.
Att Chucky får en fru, Tifanny, gör honom lite mänskligare.
Han är mer än en mordisk liten galning. Han har många problem som män har.
En tjatande flickvän som vill ha mer sex.
All kärlek mellan Chucky och Tiffany, som dockor, är så gulligt.
Och roligt.
Sen kryddar man det med sex, vilket är bra. Sex och skräck.
Godzilla hade inte sex. Frankenstein runkade inte.
Det skedde aldrig. Monstren hade inget sexliv, men det fick Chucky.
Många höjdpunkter är helt improviserade.
'Ska vi inte använda kondom?'
'Tiff, jag är ett jävla gummi.'
- Om jag har gummi? - Ja.
Tiff. Titta på mig. Jag är av gummi.
Han tittade på mig under hela replikväxlingen.
I slutet när min rollfigur dör rann tårarna nedför hans kinder.
Han var så ledsen och jag grät också. Efteråt sa han till Don:
'Varför har jag inte haft en fru tidigare?'
Det slutar med att de får ett barn.
Varför valde du Tony Gardner som chef för specialeffekterna från 'Seed' framåt.
Varför bytet?
Kevin Yagher hade arbetat med oss de fyra första filmerna och gjort det bra.
Hans fru Catherine Hicks spelade mamman i första filmen.
När det var dags för femte filmen kom inte Universal överens med honom.
Vi hade skurit ner vår budget rejält.
När en slasher-serie får uppföljare blir de alltid mindre framgångsrika,
så vinsten minskar. Finansiärerna brukar skära ner budgeten...
och de vägrade att ge vika. Det var oschyst mot en lojal medarbetare.
- Jag älskade vad Tony gav filmserien. - Jag fick tillfälle att träffa honom.
Eftersom vi arbetat med 'Hocus Pocus' så frågade jag om han var intresserad.
'Det är Chucky. Du tar över efter Kevin.' Han var nog lite tveksam till det.
Han är lojal och lojal till sitt yrke.
Men jag sa: 'Annars tar vi in nån annan. Du var så bra på 'Hocus'.'
'Skulle du överväga det?'
'Jag har aldrig gett liv åt en docka men mycket annat.'
Så vi hade ett möte med honom.
Smarta människor blir bundsförvanter och det var han verkligen.
Vi har samarbetat sen dess.
Chucky och dockspelarna. Man måste gå in fullt ut i fantasin.
Vi måste alla gå in i den här världen vi skapat och göra den trovärdig.
Det är redo.
- Va? Förlåt. Vad var det du sa? - Den tar vi.
- Är ni nöjda, Tony? - Ja, vi tar den.
Jag tycker det är spännande att göra nåt overkligt verkligt för nån annan.
Det var en märklig start för vi skulle kopiera Kevin Yaghers dockor.
Men vi fick inga medel varken från Universal eller Kevin.
Allt vi hade var vhs: er från filmerna. Vi pausade i vhs: en
och fotade av bilderna på teven. Det var vår referenspunkt.
Vi hade tre månader på oss att bli klara. Sen skulle vi filma i Rumänien.
Vi tog in ett helt team dockspelare från England.
Vi var fem från USA plus ytterligare femton från Storbritannien.
Vi hade fantastiska resurser och hade jättekul.
En annan sak som var riktigt kul var att designa Glen från grunden.
Vi visste att han skulle ha vassa tänder för de syntes på 'Bride'.
Men bortsett från det hade vi fria händer och det var riktigt grymt.
Jag älskar hur Glen ser ut. Han ser ut som en Walter Keane-målning,
eller Margaret Keane, som målade dem egentligen, fast skräckversionen.
Det var helt enkelt roligt att hitta på den här rollfiguren.
Don föreställde sig en Dickensfigur. Lite som Oliver Twist.
Don ville fortsätta att utforska familjedynamiken nu med ett barn.
Jag har kvar halsbandet du gav mig.
Det var naturligt att det skulle utvecklas till ett familjedrama.
'Seed of Chucky' är nog bland det sjukaste jag gjort. Märkligt att titta
på en docka med blinkande ögon som säger: 'Vi kan ta den enkla vägen.'
Eller den svåra.
Jag spelade mig själv, internationella filmstjärnan Jennifer Tilly.
Jag spelade Tiffany, en talande docka som var mitt största fan.
Och sen spelade jag Tiffany i Jennifer Tillys kropp.
Jennifer driver fullständigt med sig själv på ett älskvärt sätt.
Varför får jag inga bra roller längre? Varför tar ingen mig på allvar?
- Snygga tuttar. - Tack.
Jag hade en partner. Vi bråkade, hånglade och gjorde allt vi gjorde.
- Vi mördade tillsammans. - Ni fick ett barn.
Jag kände Brad från 'Sagan om ringen'. Brad var Ormstunga så klart.
Var ni i båsen tillsammans nån gång för 'Seed'?
Nej, jag var ensam. Don hade teckningar på hur alla skulle se ut.
Vi hade genomgångar så jag visste hur de agerade, men vi spelade aldrig ihop.
Tiffany fick olika röster. Som människa var rösten Marilyn Monroe-aktig.
Lite bondaktig röst. Som docka var rösten mer pipig
för dockor har inga starka stämband. Det blev en dockröst.
- Jo, det är han. - Kan du sluta att göra så?
- Vilket då? - Härma mig. Jag låter inte så där!
Jo, det gör du.
När hon var i Jennifer Tilly så blev de en blandning av rösterna.
Okej, Fulvia, om det är vad du vill.
Sen ville vi skilja Glen och Glenda åt.
Glen är mer engelsk.
Jag såg dig på tv.
Glenda har en cockney-brytning.
Det är mitt namn. Slit inte ut det.
Jag gillar Billy Boyds framförande av de två rollfigurerna.
'Sluta, mamma. Klänningen blir skrynklig.'
Sluta, mamma. Klänningen blir skrynklig.
Jag älskar honom och Glen och Glenda. De är ju trots allt mina barn.
Man slutar aldrig älska sina barn.
Glen är söt. Han skulle hänga på en punkrockbar. Jag skulle dejta honom.
Jag älskar Glen. Han är rolig men också gripande på nåt sätt.
Det fanns ögonblick under inspelningen som det var lite sorgliga.
Minns du när Glen dödar Chucky. Han är helt förstörd och gråter.
Och Jennifer Tilly tröstar honom. Vi blev alla lite sorgsna.
Men folk tog det inte på rätt sätt först.
Glen/Glenda var första transbarn/docka som skildrats på film.
Det är bland det bästa med 'Seed'. Med en lite förvirrad transperson.
Ibland känner jag mig som en pojke och ibland som en flicka.
Hans föräldrar hjälper inte till. Det är ett rop på hjälp till dem.
I mitt uppdrag att göra filmserien allt mer gay
tar vi itu med det här i en film men publiken kanske inte var helt redo.
'Seed of Chucky' förkastades nog inte på grund av den tematiken.
Den delen av publiken välkomnade det.
Nu är intresset för det större.
På ett märkligt sätt så bildar Don oss med Chucky-filmerna.
Han får oss att känna medkänsla för de som inte är som vi är.
Delvis så skriver man om sånt man känner till men det roade mig också,
tanken att vända upp och ner på vad som blivit en kulturikon
och göra filmserien till nån sorts ambassadör för fansen av gayskräck.
Homosexuella anammar skräckfilmer. De förstår hur monstret känner sig.
Frankensteins monster som jagas och aldrig får en ärlig chans.
Det är därför skräckfilmerna lockar, för de ser sig själva i rollfigurerna.
Homosexuella älskar skräckfilmer för de är dramadrottningar.
Den ratades nog mer för att allt var på skoj, den var skämtsam och dum.
Efter en riktigt läskig första film har de gått och blivit mer skräckkomedier.
Den var lite väl överdriven i hänseende till humor och galenskap i handlingen.
Den här gick ett steg längre. Det var parodi på parodi.
Ni kan se filmen på bio till Halloween. - Tack, Chucky.
Dra åt helvete.
Det blev för mycket för skräckfans som ville få sitt lystmäte i våld.
De vill bli uppskrämda och äcklade.
Och även om filmen hade det med väldigt groteska dödsscener.
- Nämn nån favorit. - När Glen råkar döda...
- Tänker du på syran? John Waters. - Jag gillade den, för det var en olycka.
- Det var inte meningen. - Han älskade filmerna...
och ville bli ett av Chuckys offer. Fråga honom om det.
Det stämmer. Jag var överförtjust över att få syra i ansiktet.
Jag minns första dagen, första tagningen när Chucky går mot mig.
Han rör sig. Det är inget de lägger till sen. Man hör hans repliker.
Så han går mot mig och de ropar 'bryt', så han sjunker ihop.
Plötsligt tittar han upp och säger: 'Dra åt helvete.'
Det var dockspelarna. Jag skrattade.
I 'Seed of Chucky' spelar Guy Louthan Don Mancini.
Så på eftertexterna står det Don Mancini spelad av Guy Louthan, vår producent.
Jag tyckte att Don skulle spela Guy Louthan.
Spela filmens producent eller så, men han ville inte.
Tony spelade sig själv och dockorna hämnades på dockspelaren.
Publiken tyckte nog att Don var lite väl listig och hade för mycket interna skämt.
Det hade varit rimligt för de som bestämde att säga:
'Okej, det är dags för lite nytt blod, för det funkade inte så bra.'
Men David behöll mig.
Han sliter och bryr sig. Jag har aldrig arbetat med en regissör så kolugn.
Vi är tidspressade och försöker hitta lösningar. Det är ständigt traumatiskt.
- Men det gör gruppen starkare. - Det är en väldigt familjär känsla.
Man blir väldigt tajta. Vi är bokstavligen inklämda under ett bord
eller arbetar bredvid eller ovanpå nån.
Man måste tänka kollektiv för att få rollfiguren att funka.
Om nån sköter ögonen och nån huvudet så styr ögonen huvudrörelsen.
En blinkning sköts av en tredje person.
Han kanske måste höja ögonbrynet när han vänder sig om.
Hur långt har vi kommit? Jag vill se lite läskigt innan han slappnar av.
När han sen svänger till vänster höj vänster ögonbryn samtidigt.
Om varje del sköts individuellt så måste man vara synkade för att det ska funka.
Åh, fan.
Vid varje ny film förändras Chucky lite grann.
I de två första var Chucky besatt av Charles Lee Ray. Han är det än.
Men han blev gradvis mänsklig, men det är inte fallet längre.
Många Chucky-purister säger: 'Jag hatar hur Chucky ser ut nu.'
'Han borde se ut som i början.' Men det skulle inte vara logiskt.
Jag såg dockan men jag kunde inte vara där.
Det är härligt att äntligen kunna vara där och se på.
Idag är första dagen då jag ser plastversionen av Chucky arbeta.
'Curse of Chucky' är en nytändning även om den följer berättelsen.
Det tillkommer en massa nya roller. Nica, som spelas av Fiona Dourif,
Brad Dourifs dotter, vilket är roligt och intressant.
Vi brukar inte få jobba med Brad. Han gör allt i förväg.
Han är lite utanför. Men när vi gjorde 'Curse of Chucky'
var han på plats alla dagar som Fiona arbetade, som den stolta fadern.
Han har inflikat pinsamma historier om min barndom.
Presskitet blir roligt.
Vi fann varandra i föräldrarollen.
Vilket är lustigt för vi hör hans röst ur dockan som försöker knivhugga Fiona.
Jag gillar att Nica är rullstolsbunden. Det är ovanligt att se i skräckfilmer
särskilt som huvudhjälten.
Jag var nervös att jag inte skulle ta det på allvar på min första film
på grund av en docka som gick och som hade min pappas röst.
'Ni får nog säga replikerna. Han låter som min pappa.'
En snabb avgörande rörelse. Han faller och tittar rakt på Nica.
Don sa nej. Han ville att vi skulle använda inspelningen.
Och det hjälpte faktiskt för den var så irriterande.
Jag ska döda dig långsamt.
Att ha pappas röst hjälpte i slutändan. Det var riktigt läskigt.
Tack.
Resan började för 30 år sen och då var Fiona ett år eller nåt.
Här är femåriga Fiona och här tolvåriga. Hon minns inte det.
Men jag såg henne då och då. Hon växte upp och blev skådespelerska.
Hon provspelade för rollen av stöddig äldre syster i 'Curse'.
Och hon var riktigt duktig. Men då tänkte jag: 'Hon skulle passa till huvudrollen.'
Så märkligt att hitta huvudrolls- innehavaren i vår egna bakgård.
Dottern till mannen som spelar Chucky.
Fansen har verkligen önskat att vi går tillbaka till den vanliga
och fullständigt läskiga tonen som de första filmerna hade.
Don Mancini gjorde en väldigt smart grej
när budgeten skars ner så rejält inför 'Curse of Chucky' och 'Cult of Chucky'.
Han filmade på en plats som man gör i lågbudgetfilmer.
Det blir en klaustrofobisk berättelse.
När man filmar med en begränsad budget på en eller två platser
så får du ofta en begränsning. Du kan inte hitta det utanför.
Det finns inte där uppe. Det måste ske just där.
'Insidious' utspelade sig i ett hus. Det är väldigt klaustrofobiskt.
Du är där och det är nåt som går förbi i hallen, det är vid fönstret.
Det är inte på gatan, det är i ditt hus. Allt är här, det är tätt inpå.
När skräcken är så tätt inpå är det skrämmande.
Skräckfilmerna var till en början läskiga sen blev de nån slags tortyrporr.
Sen blev de roliga. Och sen blev de så löjliga att det inte var roligt längre.
Först i 'Scream 3' kändes det som en skräckfilm igen.
Den kändes nästan som 'Scary Movie' som kom ut samtidigt.
Åh, helvete.
Och sen fick man återigen bli läskiga.
Den lägre budgeten ledde till mer skräck än i 'Seed' och 'Bride'.
Den behövde vara skrämmande för att vinna publik.
Vi försöker ju återuppväcka Chucky som en ondskefull, väldigt sjuk
och skrämmande varelse.
Det är första gången jag varit på inspelningen och regisserat honom.
Det är förstås jättekul att ha hans dotter som den här filmens stjärna.
Don Mancini sa till mig när du fick rollen: 'Saken är den med Fiona'...
'att hon ser ut som en person som skulle råka ut för nåt sånt.'
När hon skulle provspela som Nica så var hon riktigt bra.
- Hon fick provspela flera gånger. - Hur många gånger provspelade du?
Tre gånger fick hon provspela. Hon förtjänade rollen.
Vi har en ny person som tar huvudrollen. Hur kommer dynamiken att skifta?
Kommer hon att vara en lagspelare? Hon är mer än så.
Hon är bokstavligen en del av gruppen. Hon förstår hur allt funkar.
Hon underlättar för oss. Hon anpassar sig till vad dockan kan göra.
Hon förstod det från start.
Hon har också en förmåga att uttrycka trauma och smärta.
För att skådespelarna verkligen ska tro att de är i fara vad den nu är,
så måste man få publiken att glömma att de är i fara,
eller man är i fara nästa ögonblick.
Fruktan är en intressant känsla. Det som leder dit, till riktig fruktan,
korsar gränsen mellan det fiktiva och att du verkligen råkar ut för nåt.
Det är en otrolig genre. Insatsen är högre än i ett typiskt drama eller komedi.
Insatsen är högre på ett annat sätt. Världen du skapar finns i din fantasi.
Din kropp vet inte att du låtsas. Det händer skumma saker när du är rädd.
Du börjar kallsvettas, händerna blir kalla. Jag brukar alltid gråta.
I gråtscenerna kan du inte skyla dig.
Det är så även i verkligheten, det går inte att sluta gråta.
När det fångas på film ser man en glimt av ens själ.
Ju mer verkligt det är desto bättre. Ta in dina känslor, äkthet och sanning.
Det låter nästan sadistisk att jag vill se dig använda smärtan
som jag sett dig uppleva på riktigt.
Eftersom vi är vänner och jag sett din smärta. Använd dig av den i filmen.
Ibland har jag hamnat i situationer som jag inte ville vara i men gick dit ändå.
Nånstans inom en hör man att det är viktigt, det ska ske. Kör, kör, kör.
Jag censurerar inte mig själv.
Det gör dig till en bra skådespelare. Du kommunicerar med publiken.
Saker man upplevt använder man i nästa film.
Jag vill ta den rollfigur du spelar till den nivå som jag vet du kan uppnå,
men som ingen har sett dig göra.
Hon är en god vän och en inspirerande medarbetare.
I en Chucky-film måste man göra samma sak om och om igen
tills dockan gör precis vad den ska göra. Enkla saker tar tid.
Om folk hade en aning om vad som krävs för att animera en film,
eller att animera Chucky då. Då skulle man visa större respekt för såna filmer.
För svårigheterna är av en helt annan nivå.
Det handlar inte bara om dockans mekanik och få liv i den.
Vi måste arbeta med Fiona och Don måste hitta den rätta vinkeln
för att få dockspelarnas och dockans begränsningar att funka.
Så vi måste knyta an och arbeta som ett team för att få till scenen.
Man måste fokusera på dockans rörelser och strunta i alla runt omkring
- som trycker stavar upp i hans röv. - Kära nån!
Man får inte en chans att experimentera.
När Chucky väl sätter det och vi har hållit på i 30 minuter så måste vi vidare.
När en av rollfigurerna inte är människa går det inte att testa sig fram.
Man måste planera så minutiöst och veta var han kommer att titta och göra,
för det krävs flera för att få till en rörelse.
Om det hade varit nån annan filmserie hade teamet inte varit lika tajt.
Alla har en pusselbit och alla bitar måste passa.
Vi måste alla göra vår del så alla scener klaffar.
Nu står du ensam där, bildligt talat.
Chucky går, talar och rör sig, vilket blir enklare än att spela mot ett X.
Så du dödade väl aldrig Andy Barclay?
Jag blev riktigt upprymd och glad när Don ringde för 'Curse'.
Han sa: 'Jag försöker skriva nåt för dig.'
'Studion måste godkänna det, så hoppas inte för mycket.'
Jag ville se om det var möjligt.
Jag läste den och älskade scenen han skrev för Andy. Den var rolig.
- Jag fick hämnas när jag sköt honom. - Fansen uppskattade det.
- De gillade att se mig i den scenen. - Och han var riktigt bra.
Vi är ett bra gäng som har jobbat med de här filmerna.
En av anledningarna till att jag jobbar med samma människor
för jag vet att vi arbetar bra ihop.
Det är som att ha en teatergrupp. Man vet vad alla tänker och vad de kan.
Det förenklar allt. När man filmar inser man
att tiden är din bästa vän och värsta fiende.
Allt filmas, vi kämpar mot solen och ljuset. Man ställs alltid mot nåt.
Man vet att man kommer att jobba länge och intensivt.
I boken 'Good to Great' står det att man ska har rätt personer i bussen,
så oavsett riktningen man väljer så vet du att de i bussen är grymma.
Man tvingas ihop så enda valet man har är att knyta band med dem.
Det är speciellt att skapa nåt med andra som knyter an på ett coolt sätt.
Men när utmaningen är särskilt svår så blir man tajtare, som i 'Cult'.
Vi filmade i snöstormar, med -40 grader.
Då kör vi. Spela.
Och han är åter död, jättebra. Bryt!
Vi var i Winnipeg under vintern. Vi struntade i att det var runt minus 41.
Vi satt bokstavligen ihop under hela produktionsprocessen
för Chucky körde varje dag. Men vi är tajta och kompletterar varandra bra.
Allt är strålande. Kolla!
Vi bestiger bokstavligen ett berg och vi behöver varandra för att göra det.
Och om man lyckas bestiga berget så är man fantastiska tillsammans.
Borra.
Don berättandet sitter så han börjar experimentera med det visuella mer.
Den är avsiktligt väldigt overkligt. Det handlar om sinnessjuka människor.
Fyra år efter 'Curse' fortsätter historien med Nica på ett mentalsjukhus,
och det är en salig blandning av intagna.
De lider av schizofreni eller nåt. Det finns de som går på droger,
de som blir hypnotiserade. Det är drömsekvenser.
Den leker mycket med rollspel. Vem är galen och vem är inte det?
Jag ville delvis skapa en ny genre, en ny känsla, en ny estetik.
Allt är väldigt monokromatiskt. Och så kliver Chucky in med färgglada ränder.
Det röda håret och blodet poppar ut.
'Den onda dockan'-franchisen är lite speciell sett till skräckfilmer.
Den är ingångsporten till skräckfilmer för många barn.
Självfallet på grund av dockan. Andy var deras hjälte och nu är de vuxna.
Nu, runt 20-årsåldern är de lite missnöjda. 'Andy måste återvända.'
Utmaningen var att få med Andy i filmen men på ett oväntat sätt.
Det var ganska roligt som skådespelare att få spela en roll igen,
som har följt mig sen jag var sex år.
Jag får ge liv åt hur Andy skulle vara om han överlevt den barndomen.
Han hade haft drag av PTSD. Hur skulle det se ut i 30-årsåldern?
Han har fått kämpa med hur Chucky har påverkat honom
och hans oförmåga att gå vidare inom förhållanden och även sig själv.
Efter hur 'Curse of Chucky' slutade
så känns det givet att Andy skulle tortera dockan de senaste fyra åren.
Det var första gången jag hade en specialskriven roll.
Jag hade betydligt mer självförtroende och var mer avslappnad.
Det blev så mycket roligare.
En skådespelare i 'Cult of Chucky' hade jag skurit halsen av i 'Curse of Chucky'.
Och nu var han en annan rollfigur, Adam Hurtig.
'Curse of Chucky' var lärorik för mig.
Det var överväldigande att få arbeta med Don och även med Fiona.
Jag kom inte bara sent in i produktionen, jag skulle även dö framför kameran.
Och Jennifer Tilly skulle döda mig, så ingen press alls.
I Toronto sa Don: 'Den här skådisen...' Vi hade inga scener ihop.
'...som är med på intervjun. Ni har jobbat ihop.' 'Nej, det har vi inte.'
Hur det känns att Jennifer Tilly inte minns en?
Ödmjukt.
'Jo, i 'Curse of Chucky', du skar halsen av honom.'
Tagning! Och fall!
Men det var roligt att se hennes min när hon kom på det.
- Jag minns att jag skar hans hals. - Vänta!
Åh! Och det var en skön 'Ja, jag är tillbaka.'
- Vänta är de två? - Jag kom tillbaka med en ny roll.
Du är knäpp. Och inte på ett roligt sätt som jag.
Jag fick ett tillfälle att bolla med Don om personlighetsklyvningen.
- Är du Mark Zuckerberg nu? - Ja.
Det är intressant att Don tar in skådespelare igen för andra roller.
'Du var polis i förra, men nu är du galning. Ingen lär märka det.'
Undrar vem som står på tur.
Det var roligt att återvända med 'Cult', Don försökte få med mig till 'Curse'.
Då skulle jag ha spelat Fionas mamma.
Jag är glad att det inte blev så för jag gillar att spela Kyle.
Det är en del av mitt liv, en nostalgitripp.
Andy har skickat mig. Vi ska ha kul.
Jag gillar 'Cult' och jag är förtjust i att det är flera Chucky.
Don hade bollat med idén sen 'Den onda dockan 3'
så det är kul att den blev av och det blev riktigt bra.
De är gulliga. Jag älskar scenen där de tre Chucky pratar med varandra.
Tuffa enarmade Chucky och oskuldsfulla Chucky som är riktigt söt.
- Jag har aldrig känt mig så levande. - Du har levat i två minuter.
Det är viktigt att behålla den så. Jag önskar budgeten var större.
Vi kan inte datoranimera Chucky, för det förtar äktheten.
Fans har varit tydliga med att de inte vill se en datoranimerad Chucky.
De vill ha en docka som inte rör sig perfekt.
Hur genialt än Tony är när han ger den liv så är det fortfarande en docka
och rörelserna är annorlunda än mänskliga rörelser.
Och det gör det skrämmande.
Om rörelserna skulle flöda perfekt så skulle det inte vara lika läskigt.
När de gör det helt digital så tappar det nåt, helt klart.
Ögat och hjärnan ser skillnad på datorgenererat och gummi.
Och gummi är så mycket mer effektivt för det mesta.
När vi använder praktiska effekter tjänar alla på det, även skådespelaren.
Särskilt när skådespelarna samverkar med den.
Man genomlever nåt som kroppen går igenom
och publiken upplever det genom dig för du ger uttryck för det.
Det är otroligt när vi använder praktiska effekter.
I 'Bad Hair' lindar sig håret runt min vrist.
Det drog iväg mig och när jag klippte håret så sprutade blodet.
Man agerar annorlunda när man ser blodet, det blir nåt påtagligt.
Att ha grejen på mig förhöjde mitt framförande, att blodet skulle spruta.
Det förstärker filmens realism. Det är inte på låtsas, det är verkligt.
Vi drogs alla med in i den här världen
och det kanske inte hade skett om det varit visuella effekter.
Fantasin får det enklare om man ser mördardockan än en pingisboll.
Det är svårt framför en grön skärm: 'Föreställ dig att inälvorna slits ut.'
Hur då? Men ser man det går det automatiskt.
När allt sätts ihop blir det magiskt.
Det är väldigt mäktigt för du föreställer dig inte nåt. Du upplever det.
Att Chucky finns fysiskt underlättar.
Chucky är en docka. När han går så ser det ut som Chucky. Det är äkta vara.
Scenen du ser är äkta.
Filmerna känns så verkliga, man ser ljuset reflekteras.
Man ser skillnad på den animerade Yoda och Yoda i 'Rymdimperiet slår tillbaka'.
Man måste köpa det och när det ser äkta ut så blir det lättare.
Att ha nåt fysiskt där hjälper oss skådespelare att agera.
- Ja. - Och man sparar pengar.
Finansiellt sett är det räddningen.
De två senaste filmerna som släpptes direkt till video hade en lägre budget.
Filmbudgeten var som Yaghers budget för att göra dockorna i första filmen.
De ville ha mer, billigare och med större stjärnor och ha allt. Det är alltid så.
Vi kunde bara ta med oss tre dockspelare från USA, mig inräknad.
Jag kunde inte stå bakom skärmen, jag fick styra dockan också.
Vi hade tur med de lokala förmågorna som gjorde ett makalöst jobb.
Det hade varit trevligt att repa innan vi filmade.
Men vi repade samtidigt som vi filmade.
Med tanke på situationen gjorde alla ett otroligt jobb.
Utmaningen var att föra samman alla roller från de olika filmerna
och få dem på kollisionskurs och se vad som händer.
Vi för in nya element och sammanväver dem problemfritt.
Och sen blir de en del av franchisen.
När man ser i 'Cult of Chucky' Nica tala med Tiffany så känns det rimligt.
Vad händer när Andy Barclay och Nica Pierce är tillsammans?
Fiona är en fantastisk skådespelerska. Hon är inspirerande bra.
Jag önskar att vi hade fler scener ihop än den vi hade.
Men den var höjdpunkten för mig. Jag såg fram emot att arbeta med henne.
Jag tycker det är mer intressant att spela 'den onde'.
- Jag har fått nog. - Har du? Intressant.
- Det räcker. Jag gör det inte mer. - Jag vill inte spela offret längre.
- Ni borde byta roller. - Vi gör det.
Det gör vi.
Tiffany har tagit över Jennifer Tillys kropp.
Fiona, vilket är genialiskt, har tagit över Chuckys kropp
och Chucky är hennes pappa Brad Dourif, så hon spelar Brad.
Jag förstod inte hur det blev så. Hur blev jag huvudrollsinnehavaren?
Hon blir Chucky. Det är briljant att Chuckys själ är i henne.
Det vore kränkande att nån annan än Fiona blev besatt av Chucky.
Även om det är skumt, incestuöst och äckligt så känns det inte så.
Det känns organiskt. Det vore ett helgerån om nån annan spelat Brad.
Det är lite skumt för det är en ung kvinnlig version av killen man kände.
- Det är Fiona. - Hon är en grym skådespelerska.
Jag såg Brad i henne, vilket är skumt eftersom jag aldrig spelat mot Brad.
Bara när vi gjort rösterna.
Det var riktigt sexig när hon gick mot mig. Hon förvandlades till Brad.
Det var en kakofoni av känslor när jag gjorde det.
Jag fick möjligheten att spela varelsen som min pappa var känd för.
Jag tycker synd om Fiona för när Don sa: 'Snabbt, snabbt',
så var jag på henne och våra tänder krockade.
Jag fick hennes läppstick över hela mig. Vi fick sminkas om varje gång.
När hon backade hade hon läppstick på hela ansiktet.
Jag sa: 'När de frågar om jag kysser bra kan du väl ljuga och säga ja.'
Det var jättekul att arbeta med Jennifer. Jag har alltid velat göra det.
Det var jobbigt för hon är så rolig.
Jag vill kyssa Fiona igen för jag vill visa att jag kan.
Det var jättekul att göra filmen. Det var overkligt. Jag hade skitkul.
Fråga din pappa. Vi skrattade hela tiden.
- Medan min pappa låg på golvet. - Han ligger alltid på golvet.
Det är dags att presentera mig själv. Jag är Tonys dotter och filmskapare.
Jag ville träffa alla som varit en del av min barndom men som jag aldrig mött.
Jag har inte träffat alla som jobbat med Chucky-filmerna
men det känns som om jag alltid känt Brad.
Det är overkligt att träffa dig nu. Du har funnits där sen jag föddes.
Vi har aldrig träffats tidigare men du har dödat min pappa.
Det tänker jag aldrig på. Det finns så många skumma lager...
Alla jag har intervjuat har på ett eller annat sätt varit en del av min uppväxt.
- Det är intressant. - Chucky har varit viktig för oss.
- Hur gammal var du när det började? - Du var liten. Runt tre-fyra.
Så det var i princip som en familjemedlem.
Jag ser honom som en lillebror. Jag var yngst och ville ha en lillebror.
Det var intressant att både Fiona och jag växte upp med dockan, om än lite olika
för hennes pappa var skådespelare och min var dockmästare.
- Jag var väl runt sex? - Du var ung.
- Jag var ung. - Bara barnet.
Jag minns att han skrek i sitt bås som om han höll på att brinna ihjäl.
Vilket var fallet i filmen och jag sprang och gömde mig under ett bord.
Ja, du sprang... Nej, du sprang ut till parkeringsplatsen.
Du skrek och grät. Du sprang upp till ditt rum
hoppade upp på sängen och grät hysteriskt.
Du tänkte inte gå ner för 'onda människor' kom. De var där.
Och jag ser att Tiffany och Chucky sitter i soffan.
Stackaren kom in och hörde hur hennes pappa dog.
- Ja. - Brändes ihjäl så hon greps av panik.
Jag var jättearg för att han lämnat dockorna framme. Du var så rädd.
Jag har varit på bio och sett hur pappas huvud exploderar i en mikro
eller nåt, gång på gång igen. Jag gillar inte det. Jag gillar inte att se honom dö.
Jag förstår. Min pappa dör i en av filmerna.
Ja, det är sant.
Så vi förstår varandra hur det är att se våra föräldrar dö.
Att se dem dö, ja.
Jag älskar scenen där din pappa blir halshuggen i 'Seed of Chucky'.
Och jag älskar hur dockorna reagerar.
De blir nedstänkta av hans blod och de blir upphetsade.
- Jag såg den som åttaåring. - Blev du traumatiserad?
- Visade han inte huvudet för dig? - Nej.
Det enda jag visste om dig är att du kysste min pappas halshuggna huvud.
Jag vet. Hur äckligt är det inte? Jag hade kysst honom på riktigt.
Eftersom filmerna filmas så långt borta så bildas en andra familj under resan.
Inte bara att vi leker med dockor, vi livnär oss på det.
Jag kände alltid att nåt saknades. När jag träffat alla skulle jag känna mig hel.
Känn på den. Du har växt upp med sånt men... Det är en attrapp.
Det är häftigt att du gör det här för då träffas mina två familjer.
De här jobbar jag och har kul med och de är min utökade familj.
När ni nu träffas så blir familjen förenad och det är häftigt.
Vi är som en familj. För det mesta funktionell men ibland dysfunktionell.
- Det är långa arbetsdagar. - Chucky-lägret kallar vi det.
Allt man gör är jobbar och gör det här.
De filmas i Kanada eller Rumänien. Jag ser inte fram emot att vara borta.
Att vara hemifrån är hemskt. Jag träffade min fru när vi var sexton
på en utgrävning i Negevöknen mellan Jordanien och Israel. Vi är oskiljaktiga.
Jag är borta två-tre veckor i stöten
sen flög jag hem över helgen och återvände. Det var tufft.
Man åker iväg till en annan tidszon så all rutin blir bortblåst.
Det fanns ingen Skype då, så det blev många telefonsamtal.
Det filmas inte så mycket i LA, så man är alltid på väg.
Man är ständigt på väg och det är väldigt tidskrävande.
Vi var på väg till Rumänien och Don sa att vädret var hemskt och så.
Det lät som ett äventyr. När man gör rösterna så missar man allt sånt.
Ibland blir det väldigt ensamt när man jobbar med såna filmer.
Jag var i ett enormt rum där en orkester hade fått plats. Och jag hade en mick.
Resten satt i ett ljudbås långt bort.
Alla tror att man tillbringar tid ihop. Nej, jag satt i ett bås med en mick.
Jag läste bara massa repliker. Tack och lov att Jennifer kom till slut.
Det har förändrats nu när jag har familj. Den spelar in i beslutsprocessen.
I första Chucky var barnen mellan fem och åtta, två av dem.
Det var svårt för alla. Jag hade varit med på allt fram till dess.
Det är svårt att kombinera ett välgjort jobb med att vara förälder.
En av dem får stå på sparlåga.
Man arbetar 15-17 timmar per dag, sover några timmar och börjar om.
Det är inget 9-17-jobb. Du kommer och går när de vill.
Att filma är som att dra ut i krig. Vi dödar ingen men du dödar dig själv.
Det är inte normalt på ett sätt som det brukar vara normalt.
Folk går till jobbet och kommer hem och då är de hemma.
När jag var med i 'Sextuplets' arbetade jag 22-timmars dagar.
Bokstavligen, av 70 dagars filminspelning
så var jag där 22 timmar minst 50 gånger.
Jag arbetade åtta på morgonen till elva på kvällen fem dagar i veckan.
Och även helger när jag hade tid. Jag hade en nyfödd hemma.
Jag kom hem väldigt sent och skulle upp tidigt.
- Eller så var du borta... - Flera veckor eller månader.
Alla avsätter sina liv de kommande två-sju veckorna eller sex månader.
'Sagan om ringen' var 1,5 år. 'Master and Commander' sex månader.
När du väl är med så står du till deras förfogande.
Om de sa det nu skulle jag fråga: 'Får familjen hälsa på?' Det ingår nu.
Andra säsongen av 'Phineas' krävde jag att få nyanställa och öka budgeten
för jag ville inte missa min dotters uppväxt.
Det är vårt yrkesval. Det är nomadiskt.
Om jag inte haft en unge hade jag nog fortsatt i samma tempo.
Det är därför man tackar sina barn och familjer när man vinner priser.
Min passion, konst och slit försörjer er men när man prisas då säger man:
'Tack, tack för att ni är så förstående. Utan er skulle det inte vara möjligt.'
Det är tufft. Det är en bra fråga. Ingen bryr sig om att fråga det.
- Jag bryr mig. Min pappa åkte iväg. - Ja, det är ett intressant perspektiv.
Min pappa och jag är bästisar.
- Ja! - Kan vi dela på kameran? Kan vi dela?
Ta din.
Gör det igen.
- Hej, pappa. - Hej.
Jag är bekväm att prata om allt med honom. Han är min klippa.
Jag beundrar honom mycket.
Det är trist när man är bortrest och missar ens barn födelsedag.
Det är då man verkligen vill vara där och man är fast...
i nåt hotellrum och väntar på att det ska bli dags att gå iväg
och knivhugga Fiona i benet. De två världarna samsas inte så bra.
- Jag vet inte hur jag ska säga det. - Ja.
När man är sex-åtta år gammal och ens andra hälft åker iväg för att filma...
- så blir man av med nåt. - Ni kommer ju inte alltid att bo hemma...
Man vill vara där för alla stunder för tiden gå så snabbt.
Jag tror att han missat många viktiga ögonblick som vi båda önskar att vi haft.
Som förälder så missar man allt.
Det roliga med att vara förälder är familjedynamiken.
Det bästa jag vet är att höra mina tre barn skratta.
Det mister man när man åker iväg. Man jobbar långa dagar.
Det är åtta timmars tidsskillnad så man är helt ensam.
Man måste komma ihåg att man är där för att försörja sin familj
men samtidigt så rycks man iväg från dem, så det är ganska värdelöst.
- Jag beklagar. Jösses. - Där fick du ett ärligt svar.
Det är mycket arbete bakom en film. Även den sämsta av filmer.
Så man vill arbeta med dem som redan har gått igenom det med dig.
Det är ett delat elände, man delar på sina erfarenheter
och höjd-och lågpunkterna. Det är trevligt att umgås med nån som förstår.
Det är skumt för man säger: 'Tja, hur är det?'
Senast man såg honom var för fem år sen.
De är som ens syster eller bror när man filmat klart. Sen träffas man inte.
Det var det. Sen träffar man dem fem år senare: 'Hur är det? Vad gör du?'
När man gör uppföljare med samma personer så är det ljuvligt.
Det finns en ljuvlighet med det.
Det är skumt för om man inte träffat nån på tio år så har man mycket att ta igen.
Men i filmmiljön så faller alla bitar på plats direkt.
Den och den fick ett barn och så. Det finns en familjedynamik i det hela.
Det är en väldig speciell livsstil som försvinner efteråt.
Det är tråkigt att packa ihop och lämna alla de här människorna bakom sig.
När vi avslutar och dockspelarna och alla säger farväl
kom faktiskt Don och Fiona och hängde med oss och sa adjö till alla.
Han höll ett avskedstal och det var... Jag vet inte.
Det känns löjligt att säga det men vissa grät och han fick presenter.
Don skulle upp fem på morgonen för att filma med drönaren.
Vi var klara och skulle åka hem.
Men han sa: 'Jag åker ut.' Och Fiona sa: 'Jag följer med Don.'
Han tackade mig och jag grät.
Folk inser inte hur sällsynt det är att få riktiga vänner under ett projekt.
Don Mancini är troligtvis min bästa vän.
Hon är troligtvis min bästa vän just nu, vilket är jättemärkligt.
Hon är ung nog att vara min dotter vilket gör det än märkligare.
Han hjälpte mig att hantera min mammas död. Han var med mig då.
- Han är som en i familjen. - Vi har gått igenom mycket.
Han var på våra döttrars bat mitzvahs, på vår dotters bröllop.
När hans föräldrar dog. Vi har varit med om mycket tillsammans.
Jag har beundrat honom sen jag var åtta.
Sen pratade vi inte under många år, under mina high school-år.
När jag närmade mig 30 hittade vi varandra igen.
Vi har mycket gemensamt. Vi har liknande smak i musik och film så klart.
Vi hittade varandra igen. 'Han är en individ nu.'
Alex Vincent är en god vän och Don har alltid varit en god vän.
Vi höll kontakten under åren mellan 'Den onda dockan 2' och 'Cult'.
- Jag är hennes favoritregissör. - Ja.
Jennifer är grym. Hon är en av de roligaste människor du kan träffa.
Hon skrämmer mig lite, om jag ska vara ärlig.
Hon gör inget för att jag ska känna så men hon är så storslagen.
Jag älskar David Kirschner. Han är gullig.
I alla filmer vi gjort ihop har han varit en lugn och farbroderlig närvaro.
Det vore skumt att hålla kontakten då, som 24-åring ringa upp:
'Hej, Alex mamma. Det är Christine. Har du Alex där?'
Det vore avvikande, lite obehagligt också, så det skedde aldrig.
Det var först för sex år sen som vi tog upp kontakten. Men vi pratar ofta.
Jag älskar personen som Alex har blivit.
Det är häftigt att Brad och Fiona får möjligheten att ha det här gemensamt.
Fiona är helt klart en i familjen. Hon är dotter till den man som
gett Chucky en röst i 30 år.
Som en far som har döttrar blir jag berörd av att Fiona
verkligen är Chuckys avkomma.
Nu är det med att bara vara stolt över henne för hon behöver inte mig längre.
- Hon är i princip... - Jag behöver dig fortfarande.
Hon ringer då och då.
Och väldigt sällan, men då och då ger jag henne lite tips på det jag ser.
Men på det hela så älskar jag vad jag ser.
- Tack, pappa. - Jag är väldigt imponerad.
Tack, pappa.
Vi har alla stor respekt och beundran för varandra.
Vi trivs med varandra och har kul. Det är coolt att jobba med dem man gillar.
Jag är stolt att det ingår i min karriär.
Mitt liv hade inte varit lika berikat utan Don Mancini eller Tony Gardner.
De är goda vänner som jag har djupa samtal med och jag älskar det.
Chucky har gett mig en karriär och en identitet.
Chucky var det första jag gjorde där det fanns en fanskara.
- Och som gav mig... - Uppmärksamhet.
- Det gav mig en karriär. - En av livets bästa gåvor...
särskilt när man blir äldre är att det är trevligt när folk lyssnar på en.
Jag har gjort det under lång tid, 30 år.
Det är häftigt att folk fortfarande bryr sig.
Det är skälet till att vi gör en sjunde Chucky-film. Fanskaran är enorm.
Den inbitna fanskaran är väldigt mångfasetterad.
Du har de typiska unga männen som älskar skräckfilmer
som vill se våld och lättklädda kvinnor.
Det är inte som andra skräckfilmer där uppföljaren liknar filmen före.
Sen har vi unga kvinnor som är lite mer känsliga.
- Deras intresse brukar skilja sig åt. - Varje film Don gör har en ny vändning.
Folk älskar det. De kommer med sin lilla docka och vill få den signerad.
- Deras Glen-docka? - Ja.
- Glen? - Gissa igen, pappa.
Skräcken har alltid varit motkultur. Det gör fansen ännu tajtare.
Ingen annan genre har samma fanskara som skräck.
Skräckfans, och jag räknar med mig som ett, är väldigt passionerade.
Men också väldigt besatta, besatta i filmerna.
Fansen vet alltid så mycket. De är kunniga, de är sanna fanatiker.
De är hängivna, kärleksfulla, vänliga, fredliga personer
som uppskattar vad man skapat till dem.
De hyllas. Vi blir ofta hyllade. Jag deltar i mässor med Christine Elise.
Det mest underhållande med mässor är att det är så många människor.
Bord efter bord och tusentals människor.
Som samhället ser som utstötta. De brukar klä sig i svart.
De ser ut att tillhöra nåt dödsmetallband och de skriker och svingar en yxa.
Men de är märkligt nog de mest sunda.
De brukar vara de mest väluppfostrade och de är verkligen vanliga människor.
Inte alla skräckfans handlar på Hot Topic. Inget illa ment.
Alla gör det inte. Bara ibland.
Jennifer Tilly och jag var på Comic-Con. Folk kom fram och ville ha autografer.
De körde barnvagnar och hade tatuering av Chucky eller Tiffany.
- De är verkligen fans. - Alla grabbar har tatueringar.
Alla tjejer är tuffa, de tar inte skit från nån. De är väldigt humoristiska.
- Jag får så många brev och teckningar. - Comic-Con är jättebra för oss.
För nischad underhållning som vår är det härligt, vi får ta plats här.
De är så vänliga och har en äkta uppskattning och kärlek till den.
Skräck är en häftig genre där de 'sämre lottade' uppskattas.
Jag älskar alla jag möter på en mässa. De är taggade, glada och givmilda.
Det är härligt att omringad av folk som älskar skräck.
Det är så på alla skräckmässor och de blir fler och fler.
Det är härligt att se folk från USA och övriga världen här för att hylla genren.
Det är underbart att se stödet på riktigt.
Jag älskar att vara här, omringad av det. Det är min favoritplats.
De vill alltid träffa sina fans. Don tar sig tid att skriva alla autografer.
Att träffa dem och prata med dem om än för några minuter uppskattar jag.
Berättandet handlar om kommunikation och båda parter behövs.
Berättaren och de som lyssnar och reagerar på berättelsen.
Alla filmer är en dialog på sätt och vis särskilt nu med sociala media.
Med nätet kan alla dela på bilder och jämföra hur han förändrats.
Många har bra åsikter, riktigt intelligenta såna.
Så fanskaran är nåt som blivit ganska otrolig.
Man får feedback från fans och publik mycket snabbare
och mer konsekvent än tidigare. Det är omedelbart.
Min erfarenhet med fans på mässor är raka motsatsen mot fansen online.
Fans online brukar... Hälften av dem är härliga, nyfikna och underbara.
- Är de missnöjda får vi veta det direkt. - Den andra hälften är sjukt elaka...
hämndlystna och ibland skrämmande. Det är de aldrig i verkligheten.
Vi är så många som varit inblandade och berättat det här i trettio år.
Det är speciellt att vara en del av det.
Att vara en del av nåt som så många älskar känns overkligt.
Varje ny Chucky-film undrar de vad som ska ske. För dem är Chucky verklig.
Vad Chucky än representerar för folk så är det äkta och befogat.
Det finns en passion för rollfiguren. Det är en märklig gåva att vara en del av det.
Det är ett viktigt kapitel i mitt liv som tack och lov har pågått i 30 år.
Jag har inget liknande projekt. Tror inte att nån har det.
Det är en välsignelse. Min mormor sa alltid om Chucky: 'Han är en subba.'
Men han är en gåva som aldrig tar slut.
- Ser du Chucky som en familjemedlem? - Självklart. Han är min.
Han är min. Fast det säger nog även Tony och David Kirschner.
Framgång har många fäder.
Vi säger skämtsamt att han är vårt tredje barn.
Jag är stolt över att ha varit hans pappa.
Chucky är min sinnessjuka lillebror. Ibland känns han väldigt nära mig.
Nej, han är ingen lillebror. Mer som en hund som har levat väldigt länge.
Man har haft den hela ens liv, man älskar den, men den skiter på golvet.
Jag ser inte på Chucky som ett barn, mer som en arbetsgivare, sjukt nog.
Och en familjemedlem.
Vår lilla grabb, brukar vi säga här.
Så jag är favoriten. Det är väl det du ville säga, va?
- Precis, du avslöjade mig. - Och vi har det på band.
Tiffany är min favorit.
Det var inte roligt.
Att vara en del av Chucky-familjen är att ha nån som verkligen förstår dig
för det är inte alla som växt upp i den miljön.
Jag känner en koppling till alla. Jag hoppas vår relation växer med åren.
Nu blir vi den perfekta familjen.
Relationerna har växt sig stärka de senaste åren.
Det är lustigt för ingen väntade sig att hålla på så länge, än mindre
bilda en så stor familj under tiden som det här utvecklats.
Och nu ska vi till Kanada för att filma tv-serien 'Chucky' i Toronto.
Jag sänder från inspelningen av serien 'Chucky'. Vi filmar i Toronto, Ontario.
Vem kunde ana att jag efter 25 år fortfarande spelar samma roll
efter många filmer och nu en tv-serie?
Åtta avsnitt, åtta entimmes avsnitt med mördardockan.
Grunden är densamma.
Don Mancini basar, han skrev pilotavsnittet och regisserar det.
David Kirschner producerar.
Alla dockspelarna är tillbaka.
Och så klart vår käre gamle Chucky, showens stjärna.
Vi får inte glömma honom, då blir han väldigt tjurig.
Nu måste jag vara tyst för vi filmar.
Det har varit en intressant resa. Världen har blivit mindre.
- Och familjen har blivit större. - Den är dysfunktionell och dödlig...
- men alla samsas och har kul. - Och vi ska fortsätta att döda folk.
- Familjen som mördar ihop... - Håller ihop.
Översättning: Angel Hammer